ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/604/26 Справа № 243/3755/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сидоренко І. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Свистунової О.В.,
суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 червня 2025 року
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, –

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» (далі – АТ «Креді Агріколь Банк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між Банком та ОСОБА_1 укладено комплексний договір № 6/3707310 від 13 вересня 2021 року, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит на споживчі потреби, в тому числі на оплату страхового платежу за договором страхування життя та умов страхування життя позичальника в розмірі 826 781,94 грн., строком до 12 вересня 2026 року.

13 вересня 2021 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно якого остання зобов`язалась нести солідарну відповідальність з позичальником в разі не виконання останнім умов кредитного договору.

Однак, відповідачем порушені умови кредитного договору, а саме не повертається кредит у строки/терміни, передбачені графіком, не сплачуються проценти/прострочені проценти на користування кредитом та комісія/прострочена комісія у строки/терміни, передбачені кредитним договором. Внаслідок невиконання умов кредитного договору у відповідача перед Банком станом на 31 березня 2023 року наявна заборгованість в розмірі 824 486,76 грн., що підтверджується наданим до суду розрахунком, з яких: простроченої заборгованості по кредиту у розмірі 179 136,10 грн., строкової заборгованості – 570 926,99 грн., заборгованості по нарахованим відсоткам по кредиту 3 432,00 грн., простроченим відсотками по кредиту 70 991,67 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № 6/3707310 від 13 вересня 2021 року станом на 31 березня 2023 року в розмірі 824 486,76 грн., а також судові витрати в розмірі 12 367,30 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 червня 2025 року позовні вимоги АТ «Креді Агріколь Банк» – задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Креді Агріколь Банк» заборгованість за кредитним договором № 6/3707310 від 13 вересня 2021 року станом на 31 березня 2023 року в розмірі 824 486,76 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій 21 липня 2025 року апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов залишити без розгляду.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що правовідносини між позивачем та відповідачами в даному випадку регулюються спеціальним Законом України «Про споживче кредитування». Відповідно до частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла – щонайменше на три календарні місяці кредитодавець мас право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла – 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. У даному випадку відповідачеві надавався саме споживчий кредит на придбання транспортного засобу для особистого користування.

У ОСОБА_1 не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банком було завчасно направлені вимоги про дострокове повернення кредиту, я відповідачем такі вимоги було отримано.

Якщо кредит надавався на споживчі цілі, то кредит з метою реалізації свого права на дострокове повернення кредиту повинен в обов`язковому порядку використати процедуру досудового врегулювання спору. Лише у випадку незадоволення вимоги кредитора останній може звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості. До такого правового висновку прийшов Верховий Суд, зокрема, у наступних постановах: від 14 грудня 2022 року № 347/832/16; від 19 жовтня 2022 року № 761/13847/15-ц; від 05 жовтня 2022 року № 607/122/15-ц; від 12 травня 2022 року № 202/5399/16-ц; від 03 травня 2022 року № 206/346618; від 14 квітня 2022 року № 278/1646/15-ц; від 02 лютого 2022 року № 755/11307/17; від 17 січня 2022 року № 1519/2-4141/11.

При цьому боржник вважається належним чином повідомленим про порушення зобов`язань за кредитним договором та про зобов`язання достроково погасити заборгованість у тому разі, коли кредитором не лише відправлено на адресу такого боржника досудову вимогу, а й доведено факт її вручення адресатові під розписку. Вказаний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 20 липня 2022 року в справі № 720/894/20. Неотримання відповідачем вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї. Отже, матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу та, відповідно, отримання ним досудових вимог банку щодо виконання договірних зобов`язань та попередження про дострокове стягнення заборгованості.

Позивач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, публікаціями на сайті Судової Влади та довідкою про отримання документів в Електронному суді 08.11.2025 (т.2.а.с.106-108).

Разом з тим, поштове відправлення, адресоване відповідачці  ОСОБА_2  повернулось не врученим з відміткою на конверті про те, що адресат відсутній за вказаною адресою.

Відповідно до частин першої та третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

20 січня 2026 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Турчак М.В. про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що 20 січня 2026 року вона буде перебувати у відрядженні в м. Києві.

В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі “Смірнова проти України”).
Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Колегія суддів звертає увагу, що доказів щодо перебування у відрядженні в обґрунтування поданого клопотання адвокатом Турчак М.В. не було надано. Про розгляд справи призначеної на 20 січня 2026 року адвокат Турчак М.В. була сповіщена судом завчасно — 05.11.2025 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про отримання документів в Електронному суді — 08.11.2025 року.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2026 року було задоволено клопотання представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Турчак М.В. від 19.01.2026 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. В судовому засіданні її було запрошено приєднатись, однак, адвокат Турчак М.В. на зв”язок не вийшла.
Також, колегія суддів звертає увагу, що це вже друга неявка апелянта та його представника — адвоката Турчак М.В. в судове засідання, яке було призначене до розгляду на 04 листопада 2025 року. 31 жовтня 2025 року адвокатом Турчак М.В., через Електроний суд, було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв”язку з її перебуванням за межами території України, з наданням відповідних доказів. Вказане клопотання було судом задоволено, визнано причини неявки представника апелянта - адвоката Турчак М.В.- поважними та відкладено розгляд справи.
Таким чином, колегією було підтверджено повторну неявку апелянта та його представника в судове засідання з підстав, які не визнані судом поважними.

Від представника АТ «Креді Агріколь Банк» - Онішкевича М.М. надійшла заява про розгляд справи без його участі. Зазначив, що проти апеляційної скарги заперечує, просив рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду.
Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог пункту 11 частини третьої статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду даної справи без участі належним чином повідомлених учасників справи.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 13 вересня 2021 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 було укладено комплексний договір № 6/3707310, відповідно до умов якого банк надав суму кредиту 826 781,94 грн., строком до 12 вересня 2026 року, зі сплатою 8,79 % річних (фіксована процентна ставка).

Згідно пункту 1.1 кредитного договору за цим договором банк надає позичальнику кредит на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, а позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у порядку та в строки, встановлені договором.

13 вересня 2021 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 від 13 вересня 2021 року до комплексного договору № 6/3707310 від 13 вересня 2021 року, відповідно до пункту 1 якого сторони домовились, що строк пред`явлення позичальником банку свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, визначений пунктом 2.3.22 Правил, продовжується на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COV1D-19), збільшений на 45 календарних днів.

13 вересня 2021 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № Р4/3707311, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_2 поручилася перед банком за повне та своєчасне виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № 6/3707310 від 13 вересня 2021 року.

Відповідно до пункту 3.1 договору поруки сторони договору визначили, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком на всю суму заборгованості за кредитним договором.

Задовольняючи позові вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що є підтвердженими обставини щодо отриманих позичальником кредитних коштів в розмірі згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, які відповідачем не повернуті, а тому наявні підстави для захисту прав кредитора зі стягненням основної суми боргу та відсотків за користування кредитом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18), на яку є посилання в касаційній скарзі, відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що «за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) вказано, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України».

Відповідно до вищезазначеного кредитного договору позивач надає відповідачу кредит в розмірі 826 781,94 грн., строком до 12 вересня 2026 року, а відповідач одержує та повертає кредит згідно з графіком погашення кредиту.

Однак, відповідач в порушення умов кредитного договору не повертав кредит у строки/терміни, передбачені графіком, не сплачував проценти за користування кредитом у строки, передбачені кредитним договором, що підтверджується випискою по рахунку, з якого слідує, що останнє погашення заборгованості за кредитним договором відбулося 14 лютого 2022 року.

Вищенаведене, також підтверджується наданими представником відповідача квитанціям щодо здійснення ОСОБА_1 платежів по погашенню кредиту на рахунок АТ «Креді Агріколь Банк», а саме: № 39385439 від 12 жовтня 2021 року в розмірі 20 000,00 грн.; № 39424695 від 15 жовтня 2021 року в розмірі 6 000,00 грн.; № 39972019 від 14 листопада 2021 року в розмірі 20 000,00 грн.; № 4063343 від 17 грудня 2021 року в розмірі 20 000,00 грн.; № 41219627 від 20 січня 2022 року в розмірі 20 000,00 грн.; № 41675044 від 14 лютого 2022 року в розмірі 20 000,00 грн.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідачами, згідно з розрахунком заборгованість за договором № 6/3707310 від 13 вересня 2021 року станом на 31 березня 2023 року становить 824 486,76 грн., яка складається із: простроченої заборгованості по тілу кредиту – 179 136,10 грн.; строкової заборгованості по тілу кредиту – 570 926,99 грн.; заборгованості по нарахованим відсоткам – 3 432,00 грн.; заборгованості по простроченим відсотками – 70 991,67 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивач надсилав відповідачам лист-вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, однак зазначені вимоги банку відповідачами отримані не були.

На момент звернення до суду, а також протягом розгляду даної цивільної справи, відповідачі, будучи обізнаними протягом розгляду справи про вимогу банку про дострокове повернення кредиту, жодних дій, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, не вчинили.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог та стягнення в солідарному порядку з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Креді Агріколь Банк» заборгованості за кредитним договором № 6/3707310 від 13 вересня 2021 року станом на 31 березня 2023 року в розмірі 824 486,76 грн.

Безпідставними є доводи відповідача  ОСОБА_1  щодо неотримання вимоги про дострокове повернення кредиту, направленої в порядку досудового врегулювання спору, оскільки такі доводи не спростовують наявності заборгованості за кредитним договором і не звільняють позичальника від виконання зобов`язань за кредитним договором шляхом погашення кредиту в погоджені сторонами строки і в установленому розмірі.

Крім того, суд звертає увагу на постанову від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду, в якій зроблено висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.

Крім того, посилання відповідача про порушення Банком процедури дострокового повернення кредиту судом до уваги не приймаються, оскільки, як встановлено у судовому засіданні позивачем були вжиті заходи для надіслання вимоги про дострокове повернення кредиту, проте відповідачі не виявили бажання отримати дані вимоги, через що листи з вимогами були повернуті банку. При цьому, висновки, викладені у Постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 720/894/20, на яку посилається представник відповідача не можуть бути враховані судом при розгляді даної цивільної справи, оскільки дана справа не є релевантної зі справою, яка переглядалася Верховним Судом.

Також, не приймаються до уваги посилання відповідача на порушення положень пунктів 6 та 6-1 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до яких під час дії на всій території України воєнного стану та карантину до спірних правовідносин мають бути застосовані вимоги пункту 6 та пункту 61 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», що унеможливлює покладання відповідальності на позичальника за прострочення виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит, оскільки, як встановлено у судовому засіданні позивачем не було нараховано відповідачем жодної штрафної санкції, а відповідно до вимог статей 1048, 1050 ЦК України позикодавець наділений правом на дострокове повернення частини позики, що залишилася, та отримання процентів за користування кредитними коштами за договором.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував правові висновки, викладені у відповідних постановах Верховного Суду, є безпідставними, оскільки фактичні обставини справ не є подібними. При цьому суд у кожній справі виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Решта доводів, приведених в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 серпня 2025 року було відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору в розмірі 14 840,76 грн. за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишено без змін, підстав для перерозподілу судових витрат немає, відстрочений судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь держави.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 червня 2025 року – залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь держависудові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 14 840,76 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 січня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида