Справа № 161/9144/25 	Головуючий у 1 інстанції: Шестернін В. Д. 	
Провадження № 22-ц/802/1215/25  	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
18 листопада 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Киці С. І.,
суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,
секретар судового засідання Черняк О. В.,
з участю:
представника позивача адвоката Куденьчука О. А.,
представника відповідача Головного управління Національної поліції у Волинській області Денисюк І. О.,
представника відповідача Державної казначейської служби України Кучер О. О., 
представника відповідача Волинської обласної прокуратури Романішиної Т. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Волинської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідством і судом, за апеляційною скаргою відповідача Головного управління Національної поліції у Волинській області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2025 року та апеляційною скаргою відповідача Державної казначейської служби України на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в травні 2025 року звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Волинської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідством і судом. Позов мотивував тим, що 26.07.2017 позивачу було вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 27.04.2021 вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України  ОСОБА_1 було звільнено судом від відбуття призначеного основного покарання. 21.09.2021 ухвалою Волинського апеляційного суду вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.04.2021 скасовано з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. 05.05.2023 вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 13.02.2024, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. 02.10.2024 постановою Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ухвалу Волинського апеляційного суду від 13.02.2024 щодо ОСОБА_1 залишено без змін. Внаслідок незаконного перебування під слідством і судом позивачу завдано моральної шкоди. Позивач просив суд стягнути з Держави Україна на свою користь моральну шкоду, завдану незаконним перебуванням під слідством і судом, в розмірі 1 000 000 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в розмірі 628 800,00 грн. Стягнуто з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати, понесені на отримання правничої допомоги при здійсненні захисту від обвинувачення при розгляді кримінального провадження, в розмірі 40000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалою (додатковим рішенням) Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2025 року у цій справі заяву представника позивача адвоката Куденьчука Олексія Андрійовича про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн. В задоволенні решти вимог заяви про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Відповідач Головне управління Національної поліції у Волинській області подало апеляційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2025 року в якій посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує, що позивачем не надано доказів наявності завдання йому моральної шкоди, не надано доказів на підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів. Факт постановлення виправдовувального вироку судом не може вважатись безумовним доказом заподіяння моральної шкоди. Не кожне переживання, хвилювання є стражданням. З 01 січня 2024 року у зв`язку з набранням чинності Закону України “Про державний бюджет України на 2024 рік” змінилось правове регулювання визначеності мінімальної заробітної плати. Статтею 8 вказаного закону визначено окремо розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішення суду на рівні 1600,00 грн. На час звернення позивача до суду діє відповідна зміна у законодавстві, Головне управління Національної поліції у Волинській області заперечує щодо застосування для розрахунку у цій справі мінімального розміру заробітної плати у розмірі 8000,00 грн, як розрахункової величини для визначення розміру завданої їй шкоди. Головне управління Національної поліції у Волинській області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України, і ніяким чином не порушували прав та інтересів позивача. Крім того, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Просить рішення суду першої інстанції скасувати ту хвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову у цій справі відмовити повністю.
Позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Куденьчука О. А. подав відзив на апеляційну скаргу в якому вказує, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження, ухвалення виправдовувального вироку, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного накладення арешту на майно, особа має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: ст. 1176 ЦК України, Закону України “Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду”. Посилання Головного управління Національної поліції у Волинській області на Закон України “Про державний бюджет України на 2024 рік” яким визначено окремо розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішення суду на рівні 1600,00 грн, вважає помилковим, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Визначений ст. 13 Закону України “Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду” мінімальний розмір моральної шкоди не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Моральна шкода не є виплатою за рішенням суду в розумінні Закону України “Про державний бюджет України на 2024 рік”. Щодо понесених витрат на правову допомогу, то гонорар може встановлюватись у фіксованому розмірі або погодинній оплаті. Адвокат не повинен підтверджувати розмір гонорару, якщо гонорар встановлений сторонами договору у фіксованому розмір. Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідач Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу на ухвалу (додаткове рішення) Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2025 року в якій посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що заява про ухвалення додаткового рішення подана представником позивача через підсистему ЕСІТС “Електронний суд” 12.09.2025, тобто у строк, визначений вимогами частини 8 ст. 141 ЦПК України, оскільки інформація у картці руху документа про час його доставки до електронного суду о 21:27 15.09.2025 суперечить такому висновку. Крім того, частинами другими статей 137, 141 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами. Суб`єктом заподіяння шкоди позивачеві у цій справі є орган досудового слідства. У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний орган, наділений повноваженнями представляти державу в суді. Суд, всупереч ст.ст. 137,141 ЦПК України, не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави стягнув судові витрати за рахунок коштів Державного бюджету України. Державний бюджет України (за жодною бюджетною программою) не перебачає асигнувань для виплати витрат на правничу допомогу адвоката у цивільній справі. Просить скасувати ухвалу (додаткове рішення) Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2025 року у цій справі про стягнення за рахунок коштів Державного бюджету витрат на правничу допомогу та ухвалити нове рішення, яким заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення залишити без розгляду або відмовити у задоволенні заяви повністю.
Відповідач Волинська обласна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, вважає апеляційну скаргу безпідставною, оскільки відшкодування шкоди згідно Закону України “Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду” проводиться за рахунок коштів державного бюджету, таким чином суб`єктом відповідальності є держава, а не конкретний орган прокуратури або досудового розслідування. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України. Таким чином, стягнення з відповідачів витрат у цій категорії справ за надання правничої допомоги у цивільній справі суперечить положенням ст. 1176 ЦК України та ст. 20 Закону України “Про прокуратуру”. Такі ж висновки викладені Верховним Судом у постанові від 31.07.2024 в справі № 495/7377/21. Просить залишити апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України без задоволення.
В суді апеляційної інстанції представник відповідача Головного управління Національної поліції у Волинській області Денисюк І. О. підтримала апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області, апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України не визнала.
Представник відповідача Державної казначейської служби України Кучер О. О. підтримала апеляційну скаргу Державної казначейської служби України та апеляційну скаргу відповідача Головного управління Національної поліції у Волинській області.
Представник відповідача Волинської обласної прокуратури Романішина Т. Л. підтримала апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області, апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України не визнала.
Представник позивача адвокат Куденьчук О. А. апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області та апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України не визнав.
Апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 26.07.2017 ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинського суду від 26.07.2017 у справі №161/11390/17 застосовано відносно підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
31.07.2017 прокурор відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Волинської області Гуцуляк Т.Ю. затвердив обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України , та в подальшому звернувся з ним до суду.
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.04.2021 у справі №161/11883/17 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавленням волі на строк 5 (п`ять) років. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 21.09.2021 у справі №161/11883/17 апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_1 задоволено частково, вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.04.2021 щодо ОСОБА_1 скасовано. Призначено новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.05.2023 у справі №161/11883/17, який ухвалою Волинського апеляційного суду від 13.02.2024 залишено без змін, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано його, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України. Цивільні позови ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без розгляду.
Постановою Верховного Суду від 02.10.2024 у справі №161/11883/17 ухвалу Волинського апеляційного суду від 13.02.2024 залишено без змін, касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій - без задоволення.
ОСОБА_1 надавалася правова допомога (захист в цьому кримінальному провадженні) адвокатом Куденьчуком Олексієм Андрійовичем (договір про надання правової допомоги №04-08/17 від 04.08.2017, додаток до договору від 04.08.2017, квитанція до прибуткового касового ордера №04-08/17 від 04.08.2017.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (частина друга зазначеної статті).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Згідно з пунктом п`ятим статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, водночас визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Подібний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 27 липня 2023 року у справі № 568/499/16, від 11 грудня 2024 року в справі № 740/463/22, від 16 січня 2025 року в справі № 607/21506/23, від 05.11.2025 в справі № 161/12059/24.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством, судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Законодавством встановлено мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але не граничний.
Згідно з ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 8 000 гривень. За встановлених фактичних обставин справи та з урахуванням релевантних джерел права суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 3 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.
До такого визначення поняття «мінімальна заробітна плата» відсилає стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки іншого тлумачення наведеного терміну законодавство не містить.
Суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 26.07.2017 (день повідомлення про підозру) по 13.02.2024 (день набрання законної сили виправдувальним вироком суду), тобто 6 років 6 місяців 18 днів (або 78 місяців 18 днів). Він має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного перебування під слідством і судом.
Мінімальний місячний розмір заробітної плати на момент розгляду справи становить 8000 грн. Отже, мінімальний розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 628 800 грн. (8000 грн х 78 місяців + 8000 грн/30 х 18 днів). Такий розмір відшкодування хоча і є гарантованим законом мінімумом, водночас він відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності, є достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не призведе до його безпідставного збагачення. Суд не встановив підстав для збільшення розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу. Частина 2 статті 8 Закону України “Про державний бюджет України на 2024 рік” не поширюється на правовідносини, що виникли між сторонами.
       Суд апеляційної інстанції на підставі того, що норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальними і стаття 13 цього Закону імперативно визначає, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством, судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом та на підставі наведеного вище, відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача Головного управління Національної поліції у Волинській області.
Що стосується доводів апеляційної скарги відповідача Державної казначейської служби України на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2025 року, то згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому правової допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону, таким чином суб`єктом відповідальності є держава, а не конкретний орган прокуратури або досудового розслідування. Посилання в апеляційній скарзі на невчасну подачу заяви про ухвалення додаткового рішення спростовується матеріалами справи, оскільки заява подана представником позивача через підсистему ЕСІТС “Електронний суд” і в заяві, яка наявна в матеріалах справи, вказана дата 12.09.2025.
Зазначення в назві судового рішення “ухвала”, а не “додаткове рішення” не впливає на правильність його ухвалення, так як зі змісту судового рішення вбачається, що суд першої інстанції ухвалив додаткове рішення по справі.
Доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду. Рішення та ухвала судом першої інстанції постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для їхнього скасування немає.
Керуючись ст. ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Головного управління Національної поліції у Волинській області залишити без задоволення. 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2025 року в цій справі залишити без змін.
Апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2025 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя   

Судді