ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2026 р. 	Справа № 520/28026/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2025, головуючий суддя І інстанції: Пасечнік О.В., м. Харків, повний текст складено 17.11.25 по справі № 520/28026/25
за позовом ОСОБА_1 
до  ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі за текстом – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі за текстом – ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), у якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо невключення до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні оплачуваних відпусток в загальній кількості 91 день, обчисливши таку суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", та провести її виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування позовних вимог зазначив про протиправну бездіяльність відповідача, яка полягає у не врахуванні отриманої ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі – Постанова № 168), при розрахунку грошової компенсації за всі невикористані дні відпустки.
Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23 вересня 2024 року по справі № 240/32125/23, стверджував, що додаткова винагорода, запроваджена Постановою № 168, є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, який відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_1 виплачувався позивачу, отже, підлягає включенню до складу грошового забезпечення позивача (як розрахункової величини), з якого обчислюється розмір компенсації за всі невикористані ним дні щорічної основної відпустки. Однак, відповідачем таких обрахунків не здійснено, що призвело до отримання спірної компенсації у неналежному розмірі.
Зауважив, що початок перебігу тримісячного строку для подання даного адміністративного позову слід обчислювати з дня, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що у цій справі, відбулося 22.08.2025 після отримання відповіді на адвокатський запит представника позивача (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні), а тому, тримісячний строк звернення, встановлений приписами частини 2 статті 233 Кодексу Законів про працю України (далі – КЗпП України) закінчується 22.11.2025, водночас, позов подано до суду першої інстанції 20.10.2025.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2025 у справі №520/28026/25 позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без руху.
Надано позивачу термін - п`ять календарних днів з дня отримання копії ухвали, для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду з належним обґрунтуванням поважності причин пропуску строку та доказів поважності таких причин.
Роз`яснено позивачу, що у разі невиконання вимог ухвали позовна заява підлягає поверненню.
На виконання вимог вищезазначеної ухвали від 27.10.2025 позивачем 30.10.2025 за допомогою засобів підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подано до Харківського окружного адміністративного суду заяву про поновлення процесуального строку, у якій з посиланням на приписи чинної редакції частини 2 статті 233 Кодексу Законів про працю України (далі – КЗпП України) стверджував, що перебіг строку звернення до суду у даній справі розпочався з 22.08.2025 (дата отримання відповіді на адвокатський запит про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні), що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06 березня 2025 року у справі №380/13595/24.
З огляду на те, що до суду першої інстанції з позовом ОСОБА_1 звернувся 20.10.2025, наполягав на дотриманні ним тримісячного строку звернення до суду з цим позовом.
Враховуючи викладене, просив суд поновити строк на звернення до суду за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
Відкрити провадження за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2025 у справі №520/28026/25 клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду - залишено без задоволення.
Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто позивачу.
Роз`яснено позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у справі № 520/28026/25 та направити справу № 520/28026/25 для продовження розгляду до Харківського окружного адміністративного суду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції безпідставно повернуто позовну заяву, так як строк звернення до суду не був пропущений, оскільки письмовий документ, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу, наданий ОСОБА_1 лише 22.08.2025.
Оскільки, позивач не міг знати, які складові грошового забезпечення враховані при розрахунку грошової компенсації за всі невикористані дні відпустки та не одержував письмове повідомлення про відмову у здійсненні перерахунку грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток у день виключення із списків особового складу військової частини, вважав, що моментом, коли йому стало відомо про порушене право на отримання всіх належних виплат при звільненні є саме дата отримання належної відповіді на адвокатський запит – 22.08.2025.
Стверджував, що повертаючи позовну заяву з підстав пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції не врахував актуальну правову позицію Верховного Суду у подібних спорах щодо застосування приписів статті 233 КЗпП України у редакції, чинній з 19.07.2022, відповідно до якої, тримісячний строк звернення до суду розпочинає свій перебіг з моменту отримання позивачем достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що у спірних правовідносинах відбулось шляхом направлення грошового атестата лише у відповідь на адвокатський запит.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом – КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач оскаржує бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не включення до складу його грошового забезпечення сум додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток.
Отже, за висновком суду, зважаючи на зміст спірних правовідносин, для звернення позивача до суду з цим позовом встановлено тримісячний строк.
Судом встановлено, що позивач виключений зі списків особового складу військової частини з 06.09.2022, що вбачається з наявного в матеріалах справи витягу з наказу від 06.09.2022 № 241, відповідно до якого позивачу виплачена компенсація за 35 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік у розмірі 50225 грн, компенсація за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік - 14 днів, 2020 рік - 14 днів, 2021 рік - 14 днів, 2022 рік -14 днів.
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач при звільненні 06.09.2022 та отриманні остаточного розрахунку мав бути обізнаний про розмір нарахованої та виплаченої йому грошової компенсації за невикористану відпустку, однак до суду з даною позовною заявою звернувся лише 20.10.2025, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду.
Крім того, суд відхилив посилання позивача на те, що про порушення своїх прав він дізнався з листа відповідача від 22.08.2025, наданого у відповідь на звернення його представника, оскільки, на переконання суду першої інстанції, отримавши остаточний розрахунок при звільненні 06.09.2022 ОСОБА_1 був обізнаний про його розмір та складові, які зазначені в наказі про звільнення.
За висновком суду першої інстанції, отримання відповіді на заяву позивача (його представника) не змінює момент, з якого він повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а лише свідчить про час, коли позивач (його представник) почав вчиняти дії щодо реалізації права особи і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, як і не перериває такий строк. 
Визнавши вказані представником позивача у заяві про поновлення строку звернення до суду від 30.10.2025 обставини неповажними, суд першої інстанції вважав відсутніми підстави для поновлення ОСОБА_1 процесуального строку звернення до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
В силу приписів пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
За визначенням, наведеним у пункті 17 частини 1 статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування, отже, військова служба в органах цивільного захисту є публічною службою.
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби (військової служби).
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Приписами частини 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Загальні правила, які закріплені у нормах адміністративного процесуального законодавства, передбачають обчислення строку звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення цих прав, свобод, інтересів.
Відповідно до вимог статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Верховний Суд України у постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), з-поміж іншого, зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Отже, оскільки нормами КАС України не врегульовано питання строків звернення до суду у справах про стягнення належної військовослужбовцю грошового забезпечення у разі порушення законодавства про оплату праці, колегія суддів вважає застосовними до спірних правовідносин положення КЗпП України.
Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям “грошова винагорода”, “одноразова грошова допомога при звільненні” та “оплата праці” і “заробітна плата”, які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, вказав, що вказані поняття є рівнозначними.
Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 233 КЗпП України у редакції чинній станом на момент звернення позивача до суду (20.10.2025), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Колегія суддів зауважує, що строк звернення до адміністративного суду – це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Тобто, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
День, коли особа дізналася про порушення свого права – це установлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).
Якщо цей день установити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому “повинна” слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.
Верховним Судом у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23, постановленій у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду зроблено висновок про те, що початок перебігу тримісячного строку звернення до суду з позовом, з урахуванням приписів статті 233 КЗпП України (у редакції після 19.07.2022), слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум. Таким моментом може бути день вручення розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми тощо.
Аналогічних висновків дотримався Верховний Суд у постанові від 18.04.2025 по справі № 260/1955/24.
Так, пунктом 11.1 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (додаток до наказу Міністерства оборони України 22 травня 2017 № 280 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 22 квітня 2021 року №104) грошовий атестат видається військовослужбовцю військовою частиною, в якій він перебуває на грошовому забезпеченні, у таких випадках: - вибуття до нового місця служби (навчання) з виключенням зі списків особового складу військової частини; - зарахування військової частини, що не включена до мережі розпорядників бюджетних коштів, на фінансове забезпечення від однієї військової частини до іншої; - звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби); - відрядження військовослужбовців до органів виконавчої влади та інших цивільних установ із залишенням на військовій службі.
Згідно з абзацом першим пункту 11.3 розділу 11 названих Правил грошовий атестат виписується у двох примірниках на кожного військовослужбовця окремо (друкованим способом або ручкою), підписується командиром військової частини і начальником фінансового органу і засвідчується особистим підписом власника грошового атестата та відтиском гербової печатки з найменуванням частини, зазначеної в атестаті, та реєструється в журналі реєстрації вихідної документації.
Перший примірник грошового атестата видається під підпис у картці особового рахунку військовослужбовця, в якій зазначається дата його видачі, а другий залишається в діловодстві фінансового органу військової частини (абзац п`ятий пункту 11.3 розділу 11 Правил № 280).
Відповідно до пункту 11.2 розділу 11 Правил № 280 у грошовому атестаті зазначаються, зокрема та невиключно, дані про розмір посадового окладу та окладу за військовим званням станом на день видання цього атестата.
Форма грошового атестата встановлена додатком 16 Правил №280. Ця форма передбачає відображення в атестаті всіх складових грошового забезпечення військовослужбовця, які йому нараховані та виплачені у день виключення зі списків особового складу військової частини.
Окрім цього, форма грошового атестата передбачає пункт 14 такого змісту:
14. Правильність даних, зазначених в атестаті, підтверджую ….. (підпис військовослужбовця).
Отже, про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення військовослужбовець, який вибуває до нового місця служби, або який звільняється з військової служби, дізнається у день виключення його зі списків особового складу військової частини шляхом засвідчення особистим підписом на грошовому атестаті.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10.09.2025 по справі № 160/28405/24.
Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази вручення позивачу при звільненні з військової служби під підпис грошового атестату з відображенням всіх складових грошового забезпечення військовослужбовця, які йому нараховані та виплачені у день виключення зі списків особового складу військової частини.
Розгорнуті відомості щодо нарахованого при звільненні позивачу грошового забезпечення, з яких би вбачалося не включення відповідачем до розрахунку спірної компенсації додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, надано відповідачем лише у відповідь на адвокатський запит представника 22.08.2025.
Доказів отримання такої інформації позивачем до 22.08.2025 матеріали справи не містять та судом першої інстанції такі обставини не встановлено.
Посилання суду першої інстанції на відомості, зазначені у наказі від 06.09.2022 № 241, відповідно до якого позивачу при звільненні виплачено компенсацію за 35 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік у розмірі 50225 грн, колегія суддів вважає помилковими, оскільки, зі змісту вказаного наказу не вбачається інформації щодо включення до розрахунку компенсації за невикористані відпустки додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168.
Крім того, у вищезазначеному наказі не вказана сума виплаченої позивачу компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік - 14 днів, 2020 рік - 14 днів, 2021 рік - 14 днів, 2022 рік -14 днів, про перерахунок яких також просив позивач, звертаючись з цим позовом, що унеможливлює висновок про те, що ОСОБА_1 був ознайомлений з усіма складовими грошового забезпечення та їх розмірами станом на дату звільнення або на іншу дату до отримання відповіді на адвокатський запит (22.08.2025).
При цьому, до суду першої інстанції із вказаним позовом, ОСОБА_1 звернувся 20.10.2025 за допомогою засобів підсистеми ЄСІТС «Електронний суд». 
У тексті клопотання про поновлення строку звернення до суду позивач переконував, що саме з дати отримання вищезазначеної відповіді ВЧ НОМЕР_1 розпочався перебіг строку звернення до суду з цим позовом, оскільки саме з її змісту позивач дізнався про порушення свого права на належне грошове забезпечення.
З огляду на обставини цієї справи, колегія суддів зазначає, що для правильного вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суду першої інстанції необхідно було з`ясувати наявність/відсутність у відповідача документального підтвердження ознайомлення позивача до серпня 2025 року з розміром та складовими нарахованого та виплаченого ОСОБА_1 при звільненні грошового забезпечення, як-то докази направлення/видачі грошового атестату, розрахункових листів, довідок про грошове забезпечення тощо.
За результатом установлення указаних обставин стало б можливим визначити день, коли позивач дізнався про порушення його прав, свобод чи інтересів, а також визначити початок відліку тримісячного строку звернення до суду з цим позовом та, за необхідності, з`ясувати наявність поважних причин пропуску такого строку.
З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви є передчасним.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що Рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утратила чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У вказаному Рішенні Конституційний Суд дійшов висновку, що законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.
Суд постановив, що частина перша статті 233 Кодексу, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Судом цього Рішення.
Відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Зокрема, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право людини на доступ до правосуддя, а стаття 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
За приписами статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Відповідно до частини 3 статті 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Підсумовуючи вищевикладене з урахуванням встановлених обставин у справі, колегія суддів вважає, що ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2025 по справі № 520/28026/25 відповідно до вимог частини 3 статті 312 КАС України підлягає скасуванню з направленням до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2025 по справі № 520/28026/25 - скасувати. 
Справу № 520/28026/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій   Я.М. Макаренко