Єдиний унікальний номер справи № 367/3523/18
Провадження № 22-ц/824/11266/2025

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Гостомельської селищної ради Київської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

16 травня 2018 року позивач звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21 серпня 2009 року рішенням Гостомельської селищної ради №855-44-VI, ОСОБА_1 надано дозвіл на збір матеріалів вибору земельної ділянки площею 0,0700 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 . Пунктом 2 рішення Гостомельської селишної ради від 21 серпня 2009 року встановлено, що матеріали вибору земельної ділянки площею 0,0700 га в АДРЕСА_1 , мають бути подані на затвердження до Гостомельської селищної ради протягом 1 (одного) року. Тобто, готові матеріали вибору земельної ділянки мають бути подані до Гостомельської селищної ради протягом одного року з дня їх виготовлення.
19 червня 2014 року рішенням Гостомельської селищної ради №1136-43-V внесено зміни до рішення Гостомельської селищної ради від 21 серпня 2009 року №85544-VI «Про надання дозволу ОСОБА_1 та викладено в новій редакції.
ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0700 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 .
У 2015 році рішенням Гостомельської селищної ради від 29 січня 2015 року №972-52-VI внесено зміни до рішення Гостомельської селищної ради від 19 червня 2014 року, яким ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орінтовною площею 0,1180 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 .
Рішенням Гостомельської селищної ради від 11 червня 2015 року №1056-55-VI «Про перейменування вилиць та провулків у селищі Гостомель», вулицю Ворошилова перейменовано на вулицю Степова.
Під час розробки проекту землеустрою КП «Ірпінське земельно - кадастрове бюро» було встановлено, що земельна ділянка, на яку надано дозвіл на розробку проекту землеустрою на підставі Рішення Гостомельської селишної ради від 29 січня 2015 року, вже є сформованою та зареєстрованою в Державному земельному кадастрі та має кадастровий номер: 3210945900:01:040:4638.
Згідно інформації з Публічної кадастрової карти за кадастровим номером 3210945900:01:040:4638 земельна ділянка зареєстрована за № 27 б.
Так, за координатами місця розташування земельної ділянки АДРЕСА_1 зареєстрована земельна ділянка під АДРЕСА_2 загальною площею 0,1160 га з іншим цільовим призначенням.
Звернувшись до Гостомельської селищної ради щодо роз`яснень даної ситуації, позивачу було повідомлено про те, що оскільки, вона не оформила своє право власності на земельну ділянку площею 0,0700 га по АДРЕСА_1 , на підставі рішення Гостомельської селищної ради від 21 серпня 2009 року №855-44-VI «Про надання дозволу ОСОБА_1 на підготовку матеріалів попереднього погодження місця розташування земельної ділянки», то Гостомельська селищна рада передала земельну ділянку у власність ОСОБА_3 .
Відповідач на підставі рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою та рішення про затвердження проекту землеустрою передав у власність ОСОБА_3 земельну ділянку.
Протиправність рішення відповідача про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою ОСОБА_3 та рішення про затвердження проекту землеустрою ОСОБА_3 на земельну ділянку полягає, на думку позивача, в наступному.
Позивач першою подала клопотання відповідачу про отримання земельної ділянки у власність та отримала від нього дозвіл на виготовлення проекту землеустрою. Тобто, після надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою на підставі рішення Гостомельської селищної ради від 19 червня 2014 5у та рішення Гостомельської селищної ради від 29 січня 2015 року у Позивача вже виникло право на земельну ділянку.
Оскільки, рішення Гостомельської селищної ради від 19 червня 2014 року та рішення Гостомельської селищної ради від 29 січня 2015 року, на даний час не скасовані, то Відповідач протиправно виніс рішення про надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою на земельну ділянку та рішення про затвердження проекту землеустрою. Знаючи, що позивач займається збором документів, замовленням землеустрою на земельну ділянку Відповідача, ухвалює рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою ОСОБА_3 , у якої також виникло право на земельну ділянку.
Протиправність рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою ОСОБА_5 та рішення про затвердження проекту землеустрою полягає ще в тому, що Відповідачем було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, який у подальшому затверджений, на ту ж саму земельну ділянку, що і позивачу, але під іншим номером.
Також рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою ОСОБА_5 на земельну ділянку та рішення про затвердження проекту землеустрою порушує права ОСОБА_2 .
Земельна ділянка площею 0,1180 га виділена позивачу із земельної ділянки по АДРЕСА_2 , яка перебуває у постійному користуванні ОСОБА_2 .
Позивач є родичкою ОСОБА_2 та проживає разом з нею у її будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
У постійному користуванні ОСОБА_2 рахувалось 0,1420 га.
На підставі рішення Виконавчого комітету Гостомельської селищної ради народних депутатів №107 від 13 жовтня 1993 року за ОСОБА_2 , яка проживає за адресою АДРЕСА_3 , додатково закріплена земельна ділянка площею 700 кв.м, яка знаходиться біля її садиби.
Загальна площа земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 складає 0,2120 га, з них: постійне користування - 0,1420 га, тимчасове користування (город) - 0,07 га.
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Гостомельської селищної ради №72 від 14 червня 2002 року «Про впорядкування житлових будинків по АДРЕСА_4 .
Для поліпшення житлових умов ОСОБА_2 погодилась відмовитись від земельної ділянки загальною площею 0,07 га на користь позивача для будівництва останньою житлового будинку.
Рішеннями про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою ОСОБА_3 та про затвердження проекту землеустрою, ОСОБА_2 припинено право постійного користування на більшу частину її земельної ділянки без її згоди та судового рішення, чим порушено її права постійного користування на земельну ділянку.
Так, відповідач, посилаючись на рішення Гостомельської селищної ради від 21 серпня 2009 року №855-44-VI, яке повністю викладено в новій редакції на підставі рішення Гостомельської селищної ради від 19 червня 2014 року та рішення Гостомельської селищної ради від 29 січня 2015 року, які на даний час не скасовані, прийшов до висновку, що позивач право на земельну ділянку втратив. Судове рішення про позбавлення позивача права на земельну ділянку відсутнє.
Ухвалюючи рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою та рішення про затвердження проекту землеустрою ОСОБА_3 на земельну ділянку, відповідач протиправно позбавив позивача права, яке не скасовано, на земельну ділянку.
Враховуючи наведене, рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою та рішення про затвердження проекту землеустрою ОСОБА_3 порушують права та законні інтереси позивача, прийняті з порушенням вимог земельного законодавства, а тому є такими, що підлягають скасуванню.
Враховуючи викладене, позивач, з урахуванням змін до позовної заяви (редакція позову від 02.02.2021), просив:
- визнати недійсним та скасувати рішення Гостомельської селищної ради №410-23-VII від 18.05.2017 про надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визнати недійсним та скасувати рішення Гостомельської селищної ради №563-33-VII від 18.01.2018 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 ;
- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1160 га кадастровий номер 321094500:01:040:4638 у Державному земельному кадастрі України, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;
- припинити право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1160 га кадастровий номер 321094500:01:040:4638;
Крім того позивач просив стягнути з відповідача судовий збір.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 28 квітня 2025 року позивач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, застосував застарілу та неактуальну судову практику і проігнорував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких неконкурентне надання однієї й тієї самої земельної ділянки кільком особам суперечить принципам справедливості, розумності та добросовісності, створює передумови для використання інсайдерської інформації та розвитку корупційних ризиків, а також згідно з якими орган державної влади чи орган місцевого самоврядування не має правових підстав надавати дозвіл на розроблення документації із землеустрою двом різним особам щодо однієї і тієї ж земельної ділянки, що підтверджується актуальною та неоднорідною судовою практикою касаційних судів і обумовило необхідність формування єдиної правозастосовної позиції Великою Палатою Верховного Суду.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Станом на день розгляду справи відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 13 листопада 2025 року сторони не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили.
12 листопада 2025 року від представника позивача - адвоката Майорова Василя Олександровича надіслано на електронну адресу апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням у стані тимчасової непрацездатності внаслідок хвороби. 
Щодо поданого клопотання про відкладення розгляду справи, апеляційний суд зазначає наступне:
Апеляційним судом встановлено, що клопотання представника позивача Майорова В.О. про відкладення розгляду апеляційної скарги надіслано на електронну адресу апеляційного суду. До клопотання додано роздруківку результату перевірки електронного цифрового підпису. Водночас такий підпис вчинено без використання підсистем «Електронний суд» та «Електронний кабінет», при тому що представник позивача як адвокат є учасником підсистеми «Електронний суд».
18 жовтня 2023 року введено в дію Закон України від 29 червня 2023 року № 3200-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами» (далі - Закон № 3200-IX), який був розроблений для запровадження обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів у Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (далі - ЄСІТС) представниками правничих професій, юридичними особами та фізичними особами-підприємцями, оскільки особи, які за законом зобов`язані зареєструвати офіційні електронні адреси в ЄСІТС, зволікають з виконанням свого обов`язку.
Статтею 14 ЦПК України, зокрема, передбачено, що у судах функціонує Єдина судова Єдина судова інформаційно-комунікаційна система.
Позовні та інші заяви, скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в день надходження документів.
Єдина судова інформаційно-комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат.
Реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі.
Особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням кваліфікованого електронного підпису або засобів електронної ідентифікації, що мають високий рівень довіри, відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Частинами п`ятою, шостою статті 43 ЦПК України встановлено, що документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Відповідно до пунктів 24, 25 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, який затверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 (далі - Положення про ЄСІТС) підсистема «Електронний суд» (далі - Електронний суд) - це підсистема ЄСІТС, що забезпечує можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, між користувачем цієї підсистеми та Вищою радою правосуддя, а також отримувати інформацію про стан і результати розгляду таких документів чи інші документи.
Документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо), пов`язані з розглядом справ у суді, можуть подаватися до суду в електронній формі виключно з використанням підсистеми «Електронний суд», якщо інше не визначено процесуальним законодавством чи цим Положенням.
Відповідно до пункту 10 Положення про ЄСІТС адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої Електронні кабінети в ЄСІТС в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої Електронні кабінети в ЄСІТС у добровільному порядку.
Отже адвокат Майоров В.О. міг подати заяву: 1) в письмовій формі; 2) в електронному вигляді з використанням сервісу «Електронний суд.
Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення з процесуальних питань та наслідки недотримання таких вимог визначені у статті 183 ЦПК України.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 183 ЦПК України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету
Згідно з частиною другою статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.
У частині четвертій статті 183 ЦПК України закріплено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
Крім того, суд повертає заяву (клопотання, заперечення) її заявнику без розгляду також у разі, якщо вона подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його.
Отже, надіславши клопотання про відкладення судового розгляду електронною поштою з використанням електронного цифрового підпису, а не за допомогою підсистеми «Електронний суд», адвокат Майоров В.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , використав спосіб звернення до суду, не передбачений чинним процесуальним законодавством.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 944/6062/23 (провадження № 61-4035 св 24).
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення без розгляду клопотання адвоката Майорова В.О. щодо відкладення судового розгляду.
Окрім того, апеляційний суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив з того, виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Ключовою умовою для відкладення розгляду справи є не сама по собі відсутність сторін у судовому засіданні, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового розгляду.
Отже, неявка учасника судового процесу до судового засідання, за умови його належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи чи скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи та належно встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, в листі за підписом першого заступника селищного голови Гостомельської селищної ради Київської області від 14.03.2018 вих.№301782 зазначено про те, що рішенням Гостомельської селищної ради від 21.06.2009 №1136-43-V «Про надання дозволу на підготовку матеріалів попереднього погодження місця розташування земельної ділянки», ОСОБА_1 надано дозвіл на збір матеріалів вибору земельної ділянки площею 0,0700 га по АДРЕСА_1 , термін дії якого становив 1 рік. Зазначено також про те, що рішення про надання дозволу не є підставою для виникнення права власності на земельну ділянку. Виходячи з наведеного, на вказану земельну ділянку не було оформлено право власності відповідно до чинного законодавства, тобто, земельна ділянка залишалась в комунальній власності територіальної громади.
Рішенням Гостомельської селищної ради від 19 червня 2014 року №1136-43-V внесено зміни до рішення Гостомельської селищної ради від 21 серпня 2009 року №85544-VI «Про надання дозволу ОСОБА_1 та викладено в новій редакції. ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0700 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 (надалі - Земельна ділянка).
Рішенням Гостомельської селищної ради від 29 січня 2015 року №972-52-VI внесено зміни до рішення Гостомельської селищної ради від 19 червня 2014 року, яким ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орінтовною площею 0,1180 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у АДРЕСА_1 .
Рішенням Гостомельської селищної ради від 11 червня 2015 року №1056-55-VI «Про перейменування вилиць та провулків у селищі Гостомель», вулицю Ворошилова перейменовано на вулицю Степова.
17.05.2017 ОСОБА_3 звернулась до Гостомельської селищної ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1160 га у власність для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_2 .
Рішенням Гостомельської селищної ради Київської області від 18.05.2017 № 410-23-VII «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_3 », надано дозвіл ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 0,1160 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_2 . Після погодження проекту у порядку, встановленому ст. 186-1 ЗК України, проект землеустрою необхідно подати до Гостомельської селищної ради для його затвердження та передачі земельної ділянки у власність.
Згідно листа КП «Ірпінське земельно-кадастрове бюро» від 16.04.2018 №22/18 вбачається, що КП «Ірпінське земельно-кадастрове бюро» не може виконати умови укладеного між підприємством та ОСОБА_1 договору про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, оскільки земельна ділянка, на яку надано дозвіл на розробку проекту землеустрою на підставі рішення Гостомельської селищної ради від 29 січня 2015 року, вже є сформованою та зареєстрованою в Державному земельному кадастрі та має кадастровий номер: 3210945900:01:040:4638.
Разом з тим, матеріалами справи також встановлено, що 01.12.2017 ОСОБА_3 звернулась до Гостомельської селищної ради із заявою про затвердження проекту відведення земельної ділянки площею 0,1160 га у власність для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_2 .
Актом обстеження від 05.12.2017 комісією виконавчого комітету Гостомельської селищної ради встановлено відсутність зелених насаджень на вказаній ділянці.
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10.11.2017 вбачається, що земельна ділянка площею 0,1160 га кадастровий номер 3210945900:01:040:4638, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , є комунальною власністю.
Рішенням Гостомельської селищної ради Київської області №563-33-VII від 18.01.2018 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_3 в селищі Гостомель», затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (3210945900:01:040:4638) площею 0,1160 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_2 . Надано гр. ОСОБА_3 у власність земельну ділянку площею 0,1160 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_2 .
До матеріалів справи представником Відповідача було долучено копію проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_3 площею 0,1160 га в сел Гостомель по АДРЕСА_2 .
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.11.2018, власником земельної ділянки кадастровий номер 321094500:01:040:4638, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_4 , право власності якого зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу серія 592 від 15.02.2018, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, зазначив, що отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою відповідно до статей 116, 118 Земельного кодексу України не є правовстановлюючим та не породжує права власності або користування земельною ділянкою, а відтак не створює для позивача пріоритету перед іншими заявниками; спірні рішення Гостомельської селищної ради є ненормативними актами одноразової дії, які вичерпали свою дію внаслідок виконання, а їх скасування не породжує правових наслідків для власника земельної ділянки, право якого виникло з моменту державної реєстрації; крім того, земельна ділянка відчужена третій особі, тоді як позивач не заявила вимог до належних осіб та не ініціювала їх залучення до участі у справі, у зв`язку з чим заявлені вимоги, у тому числі похідні, не підлягають задоволенню.
Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що посилання позивача на перебування спірної земельної ділянки у користуванні її тітки та можливе порушення прав інших родичів не може бути враховане, оскільки кожна особа здійснює самостійний захист своїх порушених прав, позивач не наділена повноваженнями представляти інтереси інших осіб, а наведені доводи можуть свідчити про можливе порушення прав третіх осіб, але не прав позивача, яка не набула жодного речового чи іншого суб`єктивного права на спірну земельну ділянку.
Водночас апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що сам по собі факт надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою, у тому числі за умови тривалого невикористання такого дозволу, не породжує у позивача прав на спірну земельну ділянку.
Щодо незастосовності висновків Верховного Суду, викладених апелянтом, апеляційний суд зазначає, що наведений скаржником правовий висновок не є релевантним, оскільки сформульований у справах з іншими фактичними обставинами та предметом доказування, де вирішувалося питання правомірності набуття земельних ділянок за наявності конкуруючих правових підстав та встановленого порушеного суб`єктивного права конкретної особи, тоді як у даній справі позивач не набула права власності чи користування спірною земельною ділянкою, отриманий нею дозвіл на розроблення проєкту землеустрою не породжує речових прав, а спірні рішення органу місцевого самоврядування є ненормативними актами одноразової дії, що вичерпали свою дію шляхом виконання, у зв`язку з чим правові висновки, на які посилається апелянт, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько