ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року 
м. Київ
cправа № 911/1683/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А., 
за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Макпау Проперті Менеджмент»
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2025 (головуюча - Скрипка І. М., судді: Мальченко А. О., Тищенко А. І.) і рішення Господарського суду Київської області від 17.12.2024 (суддя Черногуз А. Ф.) у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Макпау Проперті Менеджмент»
до Циблівської сільської ради
про визнання договору на виконання проектних робіт укладеним у поданій позивачем редакції,
та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Товариства з обмеженою відповідальністю «ГеоФекторі» 
до Циблівської сільської ради 
про визнання договору на виконання проектних робіт укладеним у поданій редакції
(за участю представників: позивача - Старцев Ю.К., відповідача - Шпакович О.В.)
Історія справи
Обставини справи, встановлені судами
1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Макпау Проперті Менеджмент» (далі - ТОВ «Макпау Проперті Менеджмент», позивач) є власником земельних ділянок з кадастровими номерами: 3223388200:02:015:0030, 3223388200:02:015:0136, 3223388200:02:015:0018, 3223388200:02:015:0019, та користувачем земельних ділянок з кадастровими номерами 3223388200:02:015:0105 та 3223388200:02:015:0108, розташованих на території Циблівської сільської ради (далі разом - земельні ділянки).
2. З метою облаштування, планування та забудови земельних ділянок ТОВ «Макпау Проперті Менеджмент» звернулося до Циблівської сільської ради (далі - Рада, відповідач) із заявою про надання дозволу на розробку детального плану території Циблівської сільської ради на земельні ділянки та прилеглої території.
3. Рада рішенням від 23.09.2022 № 1500 надала згоду на розроблення детального плану території, обмеженої земельними ділянками з кадастровими номерами 3223388200:02:015:0030, 3223388200:02:015:0136, 3223388200:02:015:0009, 3223388200:02:015:0018, 3223388200:02:015:0019, 3223388200:02:015:0105, 3223388200:02:015:0108 для розміщення установи відпочинку, рекреації та туризму орієнтовною площею 30 га; визначила себе замовником розроблення детального плану; вирішила укласти договір на розроблення детального плану території з організацією, що має фахівців з відповідним кваліфікаційним сертифікатом.
4. На виконання вказаного рішення Рада протягом року не уклала відповідний договір на розроблення детального плану території.
5. У зв`язку з цим Товариство з обмеженою відповідальністю «ГеоФекторі» (далі - ТОВ «ГеоФекторі», третя особа) розробило проєкт договору на виконання проектних робіт від 27.11.2023, за яким Рада виступає замовником послуг, ТОВ «Макпау Проперті Менеджмент» - інвестором (платником), а ТОВ «ГеоФекторі» - виконавцем.
6. ТОВ «ГеоФекторі» 27.11.2023, 09.01.2024 та 12.03.2024 зверталося до Ради з пропозицією укласти договір на виконання проектних робіт на виконання рішення Ради від 23.09.2022 № 1500.
7. У відповіді від 30.04.2024 за № 481 Рада повідомила, що розглянула пропозицію ТОВ «ГеоФекторі» про укладання договору на виконання проектних робіт, однак договір не підписаний у зв`язку із неявкою інвестора та виконавця.
8. ТОВ «Макпау Проперті Менеджмент» 30.05.2024 звернулося до Ради із власною пропозицією укласти договір на виконання проектних робіт, з долученням проєкту договору, підписаного ТОВ «ГеоФекторі» та ТОВ «Макпау Проперті Менеджмент».
9. Проте Рада пропозицію ТОВ «Макпау Проперті Менеджмент» про укладання договору на виконання проектних робіт також не прийняла.
Узагальнений зміст позовних вимог та підстав позову 
10. ТОВ «Макпау Проперті Менеджмент» звернулося до суду з позовом до Ради про визнання укладеним договору на виконання проектних робіт в редакції, викладеній в резолютивній частині позову.
11. Позов мотивований тим, що Рада не виконує власне рішення від 23.09.2022 № 1500 та безпідставно ухиляється від укладення договору з позивачем, який погоджується профінансувати виконання проектних робіт, проте замовником робіт з розроблення детального плану території згідно з нормами законодавства може виступати виключно орган місцевого самоврядування. Відсутність детального плану території перешкоджає позивачу здійснювати господарську діяльність на належних йому земельних ділянках. 
12. ТОВ «ГеоФекторі» звернулося до Ради із позовом третьої особи із самостійними вимогами про укладення договору на виконання проектних робіт з урахуванням додатків до договору та завдання на проектування в редакції проектів, викладених в позовній заяві.
13. Зазначає, що є суб`єктом господарювання з основним видом діяльності з розроблення містобудівної документації. Як виконавець робіт з розроблення детального плану території, третя особа мала правомірні очікування укладення Радою договору з метою отримання грошових коштів за виконання такої роботи.

Узагальнений зміст та обґрунтування оскаржуваних судових рішень 
14. Господарський суд Київської області рішенням від 17.12.2024, яке залишив без змін Північний апеляційний господарський суд постановою від 07.07.2025, у задоволенні обох позовів відмовив. 
15. Суд виходив з того, що жодна норма закону не визначає обов`язок органу місцевого самоврядування з укладення договору на розробку детального плану території з будь якими конкретними особами, у тому числі власниками земельних ділянок, як інвесторами. Положення частини 2 статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», на які посилається позивач в якості правового обґрунтування позову, лише визначають порядок фінансування таких робіт. При цьому в рішенні від 23.09.2022 № 1500 Рада не визначила конкретного інвестора та виконавця робіт. Відтак, відсутні підстави для висновку про порушення прав як позивача, так і третьої особи внаслідок відмови Ради від укладення договору, запропонованого цими особами. 
Касаційна скарга
16. Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи касаційної скарги 
17. Суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), порушили частину 4 статті 236 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду в постановах від 18.09.2020 у справі № 916/1423/18 та від 18.01.2022 у справі 915/1473/20 про те, що у разі невизнання стороною договору, укладення якого є обов`язком в силу вимог закону, права іншої сторони на укладення такого договору підлягають захисту судом шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії.
18. Оскільки позивач є власником та користувачем земельних ділянок, то відповідно до положень частини 2 статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» він має право здійснити фінансування розроблення детального плану території із дотриманням умови, що виконання функцій замовника здійснюється органом місцевого самоврядування. Отже, у відповідача виник обов`язок укласти договір із позивачем, як інвестором, на виконання власного рішення від 23.09.2022 № 1500, яким зокрема передбачено залучення коштів для фінансування робіт з інших джерел.
19. Відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування у подібних правовідносинах:
- частини 2 статті 3, статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» про те, що орган місцевого самоврядування зобов`язаний укласти договір із інвестором з розроблення проєкту договору на розроблення містобудівної документації, у разі зазначення у рішенні цього органу про те, що фінансування робіт є обов`язковим;
- пункту 1 частини 1 та частини 10 статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі» про те, що у разі якщо вартість робіт за договором є меншою ніж 1,5 млн грн, а також у разі, якщо оплату здійснює не замовник, а інвестор, положення названого Закону не можуть бути застосовані;
- Закону України «Про звернення громадян», частини 1 статті 643 ЦК України про те, що відповідь на оферту у договірних відносинах, яка спрямована органу місцевого самоврядування, не може розглядатись за правилами Закону України «Про звернення громадян»;
- частини 1 статті 74 ГПК України стосовно того, що у разі посилання відповідача на обставини, що при укладенні договору про розроблення проєкту договору на розроблення містобудівної документації у разі, якщо орган місцевого самоврядування заперечує проти цього, саме відповідач має доводити наявність таких обставин, а не позивач;
- частин 1, 3, 4 статті 56 ГПК України про те, що представником органу місцевого самоврядування може бути адвокат, який діє на підставі договору саме з таким органом, а не з його виконавчим комітетом;
- частин 8, 9 статті 165 ГПК України про те, що подання відповідачем відзиву на позовну заяву з пропуском процесуального строку без прохання поновити строк зобов`язує суд вирішити справу за наявними матеріалами.
Позиція відповідача у відзиві на касаційну скаргу 
20. Відповідач проти касаційної скарги заперечує, вважає, що доводи скаржника є безпідставними, підкріплені посиланнями на нерелевантні правові висновки Верховного Суду, погоджується з мотивами та висновками судів попередніх інстанції в оскаржуваних судових рішеннях, вважає їх законними та обґрунтованими.
Позиція Верховного Суду
21. Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
22. ТОВ «Макпау Проперті Менеджмент» у позові стверджує про існування у Ради обов`язку з укладення з ним договору на виконання проектних робіт з розробки детального плану території, який виник внаслідок прийняття Радою рішення про надання згоди на розроблення детального плану території та ґрунтується на нормах частини 2 статті 3 та статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
23. Відмовляючи в позові, суди обох інстанцій дійшли висновку, що відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем відповідний договір на виконання робіт з розробки детального плану території, відтак суд не наділений повноваженнями щодо визнання укладеним договору, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена.
24. Верховний Суд погоджується з такими висновками судів, відхиляє доводи касаційної скарги та зазначає про таке.
25. Оцінюючи доводи скаржника в контексті звернення до суду з переддоговірним спором у спірних правовідносинах, Верховний Суд виходить з того, що права іншої сторони на укладення договору підлягають захисту судом на підставі пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії у разі невизнання стороною договору, укладення якого є обов`язком в силу вимог закону.
26. Відповідно до частини 3 статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) укладання господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.
27. Згідно зі статтею 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.
28. Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 25.05.2018 у справі №61/341 стосовно того, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування. В інших випадках спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін або якщо сторони зв`язані зобов`язанням укласти договір на підставі існуючого між ними попереднього договору.
29. Суд вправі задовольнити позов про спонукання укласти договір лише в разі, якщо встановить, що існує правовідношення, в силу якого сторони зобов`язані укласти договір, але одна із сторін ухилилася від цього. При цьому у справі має бути доведено наявність відповідного правовідношення, а саме - прямого законодавчого обов`язку відповідача щодо укладення договору (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.10.2018 у справі №910/15590/17).
30. Верховний Суд також звертається до власного висновку в постанові від 01.12.2021 у справі №46/606 та зазначає, що відповідно до статті 187 ГК України господарські суди розглядають спори про спонукання до укладання договору чи з умов договору у разі, якщо: а) договір укладається за державним замовленням, прийняття якого є обов`язковим для відповідного суб`єкта господарювання (стаття 183 ГК України), або б) існує публічне зобов`язання суб`єкта господарювання (стаття 178, частина 6 статті 179 ГК України), або в) укладався попередній договір, і одна з його сторін ухиляється від укладення основного договору (стаття 182 НК України), або г) наявна згода обох сторін на розгляд спору.
31. У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій визначили, що договір, який просить визнати укладеним позивач, є договором на виконання робіт з розробки детального плану території Циблівської сільської ради.
32. Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначає, що планування та забудова земельних ділянок здійснюються їх власниками або користувачами в установленому законодавством порядку, зокрема, згідно з генеральним планом населеного пункту або детальним планом території.
33. Рада рішенням від 23.09.2022 № 1500 надала згоду на розроблення детального плану території для земельних ділянок позивача і визначила себе замовником розроблення цього плану, що узгоджується з положеннями названого закону. 
34. Відповідно частини 2 статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» фінансування робіт з планування територій територіальних громад (у тому числі населених пунктів), районів у містах, кварталів, інших частин території відповідної територіальної громади, проведення містобудівного моніторингу здійснюється за рахунок коштів відповідних місцевих бюджетів, коштів міжнародної технічної та/або фінансової допомоги, у тому числі у вигляді грантів; розроблення детального плану території щодо земельної ділянки (групи земельних ділянок), яка перебуває у власності або користуванні фізичних чи юридичних осіб або на якій розташована будівля, споруда, що перебуває у приватній власності, може здійснюватися за рахунок коштів землевласника, землекористувача або власника будівлі, споруди, за умови виконання функцій замовника відповідним органом місцевого самоврядування.
35. Частина 3 статті 10 вказаного Закону визначає, що фінансування робіт з розроблення необхідної проектної документації щодо забудови окремих земельних ділянок, на яких їх власники або користувачі мають намір здійснити будівництво, здійснюється за рахунок коштів таких осіб або інших джерел, не заборонених законом.
36. Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що вказані норми законодавства не встановлюють обов`язковість укладення договору про розроблення детального плану території органом місцевого самоврядування, як замовником, із власником (користувачем) земельної ділянки, як інвестором, а визначають лише порядок фінансування відповідних робіт. 
37. З огляду на наведене суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що договір про розроблення детального плану території у спірних правовідносинах укладається в загальному порядку, на основі вільного волевиявлення сторін, а отже право позивача (зокрема на фінансування відповідних робіт) Рада внаслідок відмови від укладення запропонованого ним договору не порушила. 
38. Висновок судів попередніх інстанцій про застосування правових норм, що врегульовують порядок укладення договору в судовому порядку, не суперечить правовим висновкам Верховного Суду у справах № 916/1423/18 та 915/1473/20, на які здійснено посилання у касаційній скарзі. Різний результат вирішення спорів у наведених справах та справі, що переглядається, пов`язаний виключно із оціненою судами доказовою базою та фактичними обставинами спорів, однак відмінностей саме у правозастосуванні не вбачається. 
39. Щодо інших доводів касаційної скарги, то зі змісту норми пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
40. Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної процесуальної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
41. Верховний Суд у мотивах цієї постанови надав вичерпну відповідь стосовно питань застосування норм матеріального права, які мають значення для правильного вирішення цього спору з огляду на фактичні обставини цієї справи. Решта доводів касаційної скарги в частині неправильного застосування судами норм матеріального права Верховний Суд не розглядає як такі, що не впливають на правову кваліфікацію спірних правовідносин, а свідчать лише про намагання скаржника домогтися скасування судових рішень з формальних міркувань, що суперечить положенням частини 2 статті 309 ГПК України.
42. Щодо посилань скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у спірних правовідносинах норм процесуального права, а саме частин 1, 3, 4 статті 56, частини 1 статті 74, частин 8, 9 статті 165 ГПК України, то відповідно до частини 2 статті 311 ГПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування (повністю або частково та ухвалення нового судового рішення) або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення, що судом касаційної інстанції за результатом касаційного перегляду не встановлено. 
43. Верховний Суд також звертає увагу на суперечність мотивів та вимог касаційної скарги позивача, який в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, посилається на порушення судами наведених вище норм процесуального права, проте в прохальній частині просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Проте направлення справи на новий розгляд передбачає виявлення судом касаційної інстанції допущених судами процесуальних порушень, обумовлених частинами 1, 3 статті 310 ГПК України та, відповідно, охоплюється підставою касаційного оскарження, передбаченою пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, з якої скаржник судові рішення не оскаржує.
44. Верховний Суд зазначає, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржник у цій справі не довів.
45. З огляду на наведене доводи касаційної скарги не отримали підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
46. Ураховуючи те, що доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень не знайшли свого підтвердження, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції - без змін. 
Розподіл судових витрат
47. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК покладається на скаржника. 
Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Макпау Проперті Менеджмент» залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2025 і рішення Господарського суду Київської області від 17.12.2024 у справі № 911/1683/24 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Міщенко І.С.
Судді Берднік І.С.
Зуєв В.А.