Справа № 943/378/25  Провадження № 2/450/154/26 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2026 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі: 
головуючого - судді Добош Н.Б.
при секретарі Хамуляк Ю.В.
за участі позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Буська міська рада Золочівського району Львівської області про предмет спору: позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , відносно малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання сина у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття, встановлення факту, що ОСОБА_4 самостійно, одноособово виховує, утримує та здійснює догляд за сином ОСОБА_4 , як єдиний утримувач без участі матері, - 
стислий виклад позиції позивача та відповідача :
підстава позову (позиція позивача): сторони у справі є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами не був зареєстрований. З часу народження сина відповідачка дитиною не цікавиться та не бере участі у його вихованні, син ОСОБА_5 зареєстрований та проживає разом з позивачем, в АДРЕСА_1 . Відповідачка не виявляє будь-якої материнської турботи до дитини чи прив`язаність, натомість покинула сина, створила іншу сім`ю, перестала цікавитися матеріальними потребами дитини, станом здоров`я, не провідує сина та навіть не телефонує йому. Окрім цього, вказує, що відповідач притягалася до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП, за ухилення від виконання нею батьківських обов`язків щодо сина, постанова Буського районного суду Львівської області № 943/96/23 від 17.01.2023 року. Позивач самостійно несе витрати пов`язані із забезпечення належних умов проживання сина, забезпечує його усіма необхідними речами, одягом, їжею, побутовими речами необхідними для дитини відповідного віку, що підтверджується довідками з місця проживання. На підставі наведеного просить заявлені позовні вимоги задоволити. 
Позивач та його представник в судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримали з підстав вказаних у позовній заяві та просили такі задоволити в повному обсязі. Представник позивача відмовився від заяви про допит свідків, просив розгляд справи проводити на підставі наявних у справі доказів. У судовому засіданні позивач вказав, що разом з відповідачем проживали як одна сім`я з 2018 по 2024 роки. У них у 2021 році народився син ОСОБА_5 . Траплялись випадки коли відповідачка пропадала, пів року була в Польщі. На даний час відповідачка не приймає участі у вихованні дитини. На даний час позивач з відповідачем не спілкуються. Вказав, що має бронювання, оплачує податки за відстрочку, які може витрачати на утримання дитини. Вважає, що слід позбавити батьківських прав відповідача.
Відповідач ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не подала.
У своїх письмових поясненнях, які долучені до матеріалів справи відповідач зазначила, що категорично заперечую позовні вимоги, вважаючи їх необґрунтованими, такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та не враховують найкращих інтересів дитини. Позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на неповних та викривлених обставинах, що не відображають дійсну картину взаємовідносин між сторонами. Зазначила, що виховувалася дідусем та бабусею, оскільки є дитиною-сиротою і перебувала на обліку у Зимноводівському сільському центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. ЇЇ опікунами були баба і дідо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Коли їй було лише 15 років (у 2020 році), ОСОБА_9 , якому на той час вже виповнилося 20 років, змусив її піти з дому під впливом психологічного тиску та примусу, у зв`язку з чим її опікун, ОСОБА_7 звернувся до Зимноводівського сільського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді із заявою щодо розпусних дій ОСОБА_10 стосовно неї. Кам`янка-Бузький ВП ГУНП у Львівській області у своїй відповіді від 16.07.2020 року № 6442 зазначив, що не вбачаються ознаки адміністративного чи кримінального правопорушення, за відсутністю встановлених підтверджуючих фактів, з ОСОБА_1 була проведена превентивна бесіда щодо недопущення протиправних дій та антигромадської поведінки. Після того, як ОСОБА_9 змусив її піти з дому, вони спочатку жили по під`їздах, що свідчить про повну відсутність стабільних житлових умов та адекватної підтримки для неповнолітньої дівчини, яка опинилася без даху над головою. Згодом вона коли їй було 16 років народилася сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після народження дитини, до досягнення сином 5-місячного віку, вона жила з дитиною у соціальному центрі матері та дитини «примусово». Факт того, що відповідач перебувала там разом з дитиною протягом п`яти місяців, активно виконуючи свої материнські обов`язки під наглядом фахівців, повністю спростовує твердження Позивача про її незацікавленість або відмову від сина з самого народження. Навпаки, це демонструє її готовність та зусилля бути матір`ю, незважаючи на вкрай складні життєві обставини та відсутність підтримки з боку батька дитини. Коли вони жили разом, позивач неодноразово виганяв її з квартири, внаслідок чого вона цілі дні проводила на вулиці або була змушена їхати до діда з бабою. Крім того, позивач свідомо перешкоджає їй бачитися з дитиною та забирати сина з садочка, наказавши працівникам, щоб з нею дитину не відпускали. Позивач свідомо перешкоджає їй бачитися з дитиною, створюючи штучні умови для подальшого звинувачення її у невиконанні обов`язків. Вважає, що це є недобросовісною поведінкою позивача, спрямованою на створення видимості ухилення від виконання батьківських обов`язків. Вона завжди бажала та й надалі бажає брати участь у вихованні та житті сина. На даний час вона звернулася до служби у справах дітей із заявою про визначення їй графіку побачення з дитиною. Обставини притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП склалися у зв`язку з тим, що позивач вигнавши її з дому та скориставшись такою ситуацією викликав працівників поліції для складення відносно неї протоколу. Крім цього зазначає, що в умовах повномасштабної війни та загальної мобілізації в Україні, існує висока ймовірність того, що ОСОБА_1 , звертаючись з позовною вимогу про встановлення факту самостійного виховання дитини, переслідує мету не стільки захисту інтересів дитини, скільки отримання особистої вигоди у вигляді відстрочки від мобілізації. Ця обставина свідчить про недобросовісність позивача та використання судового процесу як інструменту для уникнення виконання свого громадянського обов`язку, а не для забезпечення найкращих інтересів дитини.
Представник третьої особи - Буської міської ради Золочівського району Львівської області в судове засідання не з`явився, однак скерував на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутності представника органу опіки та піклування виконавчого комітету Буської міської ради, щодо задоволення позовних вимог не заперечує.
Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 11.11.2022 року, стверджується, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Як вбачається з актового запису про народження №79 01.03.2022 було внесено актовий запис про народження ОСОБА_11 , відомості про батька внесено відповідно до ч.1 ст.135 СК України. 10.11.2022 року внесено зміни в актовий запис на підставі заяви матері та батька дитини про визнання батьківства від 27.10.2022 року, прізвище ОСОБА_12 змінено на ОСОБА_13 .
Згідно довідки про склад сім`ї від 03.01.2025 року № 11 яка видана виконавчим комітетом Буської міської ради Золочівськогго району Львівської області та акту обстеження умов проживання, який складений комісією у складі працівників Служби у справах дітей Буської міської ради, слідує, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані та проживають у квартирі за однією адресою АДРЕСА_1 . Квартира складається з однієї житлової кімнати, ванної кімнати, кухні, коридору та балкону. У квартирі є водопостачання, водовідведення, газопостачання та електропостачання. ОСОБА_14 забезпечений одягом, взуттям, продуктами харчування, іграшками, усім необхідним для його проживання та розвитку. На момент обстеження в квартирі присутній лише ОСОБА_9 , з його слів ОСОБА_5 (син) перебуває у садочку «Берізка» м. Буськ. Зі слів ОСОБА_10 він сам виховує сина, мати дитини- ОСОБА_15 в жовтні 2024 року переїхала жити в інший населений пункт і на даний час не цікавиться життям, здоров`ям та розвитком свого сина. ОСОБА_9 повідомив комісію, що виховувати сина йому допомагають його батьки.
Згідно довідки Закладу дошкільної освіти (Ясла-Садок) «Берізка» від 03.01.2025 року, вбачається, що дитина ОСОБА_4 , відвідує даний заклад та перебуває у ясельній групі. Батько дитини ОСОБА_16 вчасно здійснює оплату за харчування дитини, вчасно приводить дитину, дотримується режиму садка, бере активну участь у роботі садка та у навчально - виховному процесі дитини. При прийомі дитина завжди охайна та в хорошому настрої. Батько ОСОБА_9 активно співпрацює з вихователями групи та адміністрацією закладу.
Постановою Буського районного суду Львівської області від 17.01.2023 року у справі № 943/96/23 ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопрушення передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП, а саме у тому, що вона 13.12.2022 року близько 16:00 год та 27.12. 2022 року о 14:00 год., ухилилася від виконання батьківських обов`язків, щодо виховання свого неповнолітнього сина, внаслідок чого останній залишився без опіки. 
Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ст. 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Законодавцем передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України).
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Статтею 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі, й на рівне виховання батьками.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Положеннями ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок у постанові від 29 липня 2021 року (справа № 686/16892/20), згідно якого позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування, слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Виконавчим комітетом Буської міської ради Золочівського району Львівської області затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 по відношенню до її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вказаному висновку зазначено, що 25.06.2025 року відбулось засідання комісії з питань захисту прав дитини, а якому розглядалося питання про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до її сина - ОСОБА_4 . На засіданні комісії був присутній ОСОБА_9 (батько дитини), який повідомив, що ОСОБА_15 (мати дитини) неодноразово покидала місце проживання, залишаючи малолітнього сина. За словами ОСОБА_10 , на даний час мати не виявляє зацікавленості у вихованні та розвитку дитини, а також не надає матеріальної допомоги. Присутня на засіданні комісії ОСОБА_15 (мати дитини) висловила незгоду з можливим позбавленням її батьківських прав, вважаючи, що для цього відсутні достатні підстави. ОСОБА_17 повідомила комісії, що з сином бачилася у жовтні 2024 року, не заперечуючи того, що залишила малолітню дитину виїхавши на тривалий час у місто Київ. Враховуючи вище наведене комісія вважає за доцільне позбавити громадянку України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі N 638/15336/18, провадження N 61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі N 759/3554/20, провадження N 61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі N 401/1944/22, провадження N 61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі N 932/2483/21, провадження N 61-5203св23).
За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Оцінюючи висновок Буської міської ради Золочівського району Львівської області про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав стосовно її сина, ОСОБА_4 у сукупності з іншими доказами, суд зазначає, що вказаний висновок не є об`єктивним та належно не обґрунтований, зроблений без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідача від здійснення батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, у такому не враховані заперечення відповідача проти позбавлення батьківських прав, як і не встановлювались обставини, які стали підставою її переїзду, а тому сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав відповідача.
З акту обстеження умов проживання, складеного комісією у складі працівників Служби у справах дітей Буської міської ради, вбачається, що обстеження проведено комісією виключно за участі позивача та грунтується на поясненнях з його слів. Довідка закладу дошкільної освіти (Ясла-Садок) «Берізка» стосується виключно батька дитини та не містить жодної інформації стосовно матері дитини ОСОБА_3 .
Окрему увагу слід звернути на те, що 03.07.2025 року відповідач звернулася до Служби у справа дітей із заявою про визначення графіку побачень з дитиною, що свідчить про її зацікавленість у прийнятті участі в житті сина та без підтверджуючих доказів зворотного не може стверджувати про її ухилення від виконання батьківських обов`язків. 
Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 28 лютого 2024 року в справі № 303/4697/22, від 12 лютого 2024 року в справі № 202/1931/22 та інші).
Зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Суд, аналізуючи в сукупності зібрані у справі докази, приходить до висновку, що наведені позивачем обставини щодо неналежної участі відповідача в утриманні і вихованні сина не можуть бути достатніми підставами в розумінні ст.164 СК України для ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав.
Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини, шляхом позбавлення відповідача батьківських прав, при розгляді даної справи судом не встановлено, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина, необхідне в якнайкращих інтересах дитини. 
З огляду на вказане, позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4 не зумовить дотримання найважливіших інтересів дитини, а негативно вплине на його розвиток.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що наразі позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики ЄСПЛ та є передчасним.
Проте встановлені обставини справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Суд звертає увагу, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22, від 09 червня 2023 року в справі № 591/6037/21).
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина, суд виходить з того, що стягнення аліментів є самостійною вимогою і не пов`язане з питанням позбавлення батьківських прав.
Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до статті 141СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятоюстатті 157 цього Кодексу.
Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.
За змістом статті 180СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Відповідно до частини третьої статті 181СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що стягнення аліментів на сина в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) ОСОБА_3 щомісячно починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку забезпечить належний фізичний та моральний розвиток дитини, не суперечитиме законодавчо встановленому мінімальному розміру аліментів на дитину та відповідатиме його потребам.
Частиною 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Також, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.
Щодо позовних вимог в частині встановлення факту самостійного виховання позивачем, утримання та здійснення догляду за сином, як єдиний утримувач без участі матері дитини суд зазначає наступне.
Згідно ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Позивачем в позовних вимогах не зазначено за який період він просить встановити факт самостійного виховання, утримання та здійснення догляду за сином, як єдиний утримувач, без участі матері. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він самостійно виховує та утримує сина станом на час розгляду справи судом, зокрема про те, що він має офіційне місце роботи та отримує доходи, копії фіскальних чеків на придбання одягу та продуктів харчування для дитини. Реєстрація місця проживання відповідача за іншою адресою, окремо від дитини, не підтверджує факту самостійного виховання та утримання дитини позивачем.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
З огляду на зазначене, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 1211, 20 грн.
Керуючись ст.ст. 81, 247, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в :
позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягувати з ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_3 , аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від її заробітку (доходу) щомісячно починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 04.03.2025 року.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В решті позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного суду через Пустомитівський районний суд Львівської області або безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .
Третя особа : Буська міська рада Золочівського району Львівської області, ЄДРПОУ 26307575, Львівська область Золочівський район, м. Буськ, площа 900-річчя Буська,1. 
Повний текст рішення складено 15.01.2026 року.

Суддя	Н.  Б.  Добош