П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року м. Київ

Справа № 760/6609/24
Провадження: № 22-ц/824/4096/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Бабенка Юрія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Козленко Г. О.,
у справіза позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів, пені за прострочку сплати аліментів,
в с т а н о в и в:

В березні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона та ОСОБА_1 перебували у шлюбі та мають неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 21.11.2022 року сторони уклали договір про сплату аліментів на утримання спільної неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чекідою О. А. за реєстровим №3. Відповідно до п. 2 договору за домовленості сторін, даним договором встановлюється обов`язок батька щомісячно сплачувати аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі гривневого еквіваленту 300 доларів США, за офіційним курсом НБУ до долару США діючого на момент здійснення платежу. Відповідно до п. 3 договору аліменти сплачуються до досягнення дитиною 18-ти річного віку, а саме - до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до п. 4 договору аліменти сплачуються авансом, не пізніше 10 числа кожного поточного місяця за наступний місяць. Однак, станом на момент звернення до суду відповідач умови договору не виконує, аліменти на утримання неповнолітнього сина не сплачує, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 142 482,27 грн. Крім того, оскільки відповідачем не сплачувались аліменти у визначеному розмірі просить стягнути пеню за несплату аліментів, яка відповідно до наданого нею розрахунку становить 395 853,48 грн, при цьому, ураховуючи положення ст. 196 СК України, просить суд стягнути пеню за несплату аліментів у розмірі 142 482,27 грн.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києвавід 03 жовтня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість зі сплати аліментів за договором про сплату аліментів на утримання дитини від 21.11.2022 за період з 01.12.2022 по 31.12.2023 в сумі 142 482,27 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню в сумі 142 482,27 грн за період з 11.12.2022 по 15.03.2024 за несплату заборгованості за аліментами, що виникла за договором про сплату аліментів на утримання дитини від 21.11.2022.
Не погодившись із таким судовим рішенням,адвокат Бабенко Ю. С. в інтересах ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд не врахував, що у спірний період дитина фактично проживала разом із батьком, перебувала на його повному утриманні, а мати не брала участі ні у вихованні дитини, ні в забезпеченні її потреб. Незважаючи на це, суд безпідставно визначив наявність «заборгованості по аліментах», не дослідивши природу та походження реальних витрат батька на дитину, підтверджених банківськими документами та іншими доказами.
Також суд не врахував правової позиції Верховного Суду, відповідно до якої стягнення аліментів є можливим лише у випадку, коли дитина проживає з одержувачем цих коштів, а не з платником. В той час як у цій справі дитина весь час проживала з батьком, що повністю виключає можливість виникнення будь-якої заборгованості зі сплати аліментів.
Крім того, суд помилково застосував положення про стягнення пені за прострочення аліментів, не з`ясувавши наявність чи відсутність вини платника. Суд проігнорував, що батько здійснював систематичне фінансове забезпечення дитини, часто в обсязі, що значно перевищує розмір передбачених аліментів, а тому не мав і не міг мати умислу чи можливості ухилятися від виконання батьківського обов`язку.
Окремо зазначив, що суд порушив його процесуальні права, оскільки він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, не отримав копії позову та ухвали про відкриття провадження, що позбавило його можливості подати відзив і надати докази у суд першої інстанції. Це прямо суперечить принципам змагальності та рівності сторін, закріпленим у ст. 12 ЦПК України.
У зв`язку з наведеним, також просив долучити до матеріалів справи додаткові докази, а саме: копію заяви ОСОБА_1 від 11.12.2020 року про зарахування дитини до закладу дошкільної освіти; копію педагогічної характеристики з дитячого садочка від 15.02.2024 року; копію медичної картки стаціонарного хворого № 37 від 16.01.2024 року; копію педагогічної характеристики з дитячого садочка, надану директором ЗДО «Даринка» від 07.02.2023 року; копію акта депутата Боярської міської ради Фастівського району Київської області від 16.01.2024 року; а також копії довідок, виданих АТ КБ «ПриватБанк» від 19.01.2024, 22.01.2024 та 23.01.2024 року.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 14 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Прудникова Н. Г. в інтересах ОСОБА_2 вважала апеляційну скаргу ОСОБА_1 безпідставною та такою, що зводиться до намагання переоцінити фактичні обставини справи і ініціювати собою новий розгляд, що суперечить самій природі апеляційного перегляду. Наголошує, що спірний період, за який стягнуто заборгованість і пеню (з 01.12.2022 по 31.12.2023), є періодом, упродовж якого малолітній ОСОБА_4 постійно проживав разом із матір`ю, що підтверджується сукупністю доказів: освітніми документами, педагогічними характеристиками, довідками з навчальних закладів, фотоматеріалами та іншими письмовими доказами. Вважає доводи скаржника про те, що дитина проживала з батьком ще до січня 2024 року такими, що не відповідають дійсності та спростовуються самими ж матеріалами, долученими відповідачем. Зокрема, педагогічні характеристики з ДНЗ та ліцею свідчать про фактичне проживання дитини з матір`ю, її активну участь у вихованні сина та відсутність системної участі батька в освітньому процесі дитини у спірний період. Окремо звертає увагу суду на те, що сам відповідач визнає, що постійне проживання дитини з ним розпочалося лише з січня 2024 року, тобто вже після завершення спірного періоду, за який заявлено вимоги про стягнення заборгованості та пені. Відтак ці обставини жодним чином не можуть впливати на правомірність оскаржуваного рішення. Щодо наданих скаржником доказів витрат (довідок АТ КБ «ПриватБанк»), у відзиві зазначено, що такі документи не підтверджують виконання саме аліментного обов`язку, визначеного договором; не містять призначення платежів, у більшості випадків здійснені поза межами спірного періоду або ще до укладення договору про сплату аліментів; не відповідають ані строкам, ані розміру платежу, передбаченим договором, а отже, ці витрати не можуть бути зараховані в рахунок виконання зобов`язань за договором про сплату аліментів і не спростовують факту утворення заборгованості.
В судовому засіданні адвокат Бабенко Ю. С. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Адвокат Прудникова Н. Г. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та вважала їх необґрунтованими.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі та мають спільну неповнолітню дитину, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 7 - 9).
21 листопада 2022 року між сторонами було укладено договір про сплату аліментів на утримання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чекідою О. А. та зареєстрований у реєстрі за № 3, яким сторони в добровільному порядку врегулювали питання утримання спільної неповнолітньої дитини (а. с. 10 - 13).
Відповідно до умов зазначеного договору відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі в розмірі гривневого еквіваленту 300 доларів США за офіційним курсом НБУ, авансом, не пізніше 10 числа кожного поточного місяця за наступний місяць, до досягнення дитиною повноліття.
Судом установлено, що у період з 01 грудня 2022 року по 31 грудня 2023 року відповідач зобов`язання за договором про сплату аліментів належним чином не виконував, аліменти у встановленому договором розмірі та строки не сплачував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість зі сплати аліментів у сумі 142 482,27 грн, що підтверджується розрахунком та матеріалами справи (а. с. 14 - 27).
Також, судом встановлено, що відповідач не надав суду першої інстанції доказів, які б підтверджували сплату аліментів у спосіб, розмірі та строки, визначені договором, не подав власного розрахунку заборгованості та не довів відсутності своєї вини у простроченні виконання аліментного зобов`язання.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами існує чинний, нотаріально посвідчений договір про сплату аліментів, який є обов`язковим для виконання відповідно до статей 629, 638 ЦК України та статті 189 СК України, а доказів визнання його недійсним, розірвання чи припинення дії матеріали справи не містять.
Суд дійшов висновку, що відповідач, будучи обізнаним про свій обов`язок щомісячно сплачувати аліменти у визначеному договором розмірі, протягом спірного періоду ухилявся від виконання взятих на себе зобов`язань, що призвело до утворення заборгованості зі сплати аліментів.
Також суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості зі сплати аліментів з вини платника одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені). Відповідачем не було доведено, що заборгованість виникла з незалежних від нього причин, а тому наявні правові підстави для стягнення пені у межах, визначених законом.
Оцінюючи докази у їх сукупності та керуючись принципами змагальності сторін і розподілу тягаря доказування, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення в повному обсязі.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно із статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частинами 1, 2 статті 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
Відповідно до частини 1 статті 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.
Відповідно до частин 1, 2 статті 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків.
Якщо у шлюбному договорі визначені умови, розмір та строки виплати аліментів, то в разі невиконання одним із подружжя свого обов`язку за договором аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Аналіз наведених даних дозволяє зробити висновок, що у шлюбному договорі можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків, відповідні пункти шлюбного договору щодо коштів на утримання дитини (аліментів) цілком можуть вважатися договором про сплату аліментів у розумінні статті 189 СК України.
Із матеріалів справи убачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 21 листопада 2022 року було укладено договір про сплату аліментів на утримання спільної неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. 
Вказаним договором сторони в добровільному порядку, усвідомлюючи правові наслідки своїх дій, визначили умови, розмір, строки та порядок сплати аліментів на користь дитини.
Зміст укладеного договору свідчить про те, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов аліментного зобов`язання, а саме: визначили розмір аліментів у твердій грошовій сумі, порядок та строки їх сплати, строк дії зобов`язання, а також спосіб виконання обов`язку зі сплати аліментів. Умови договору відповідають вимогам статей 180, 181, 189 СК України, не порушують прав та законних інтересів дитини і є обов`язковими для виконання сторонами.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що договір про сплату аліментів, укладений між сторонами, за своєю правовою природою є цивільно-правовим договором, спрямованим на виконання батьківського обов`язку з утримання дитини, а тому підлягає виконанню на умовах, визначених у ньому, відповідно до статей 526, 629 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт укладення договору про сплату аліментів між сторонами свідчить про досягнення ними домовленості щодо способу виконання обов`язку з утримання дитини, а відтак відповідач не вправі в односторонньому порядку ухилятися від виконання взятих на себе зобов`язань або змінювати порядок та розмір сплати аліментів поза межами, визначеними законом.
Посилання відповідача на обставини фактичного утримання дитини чи здійснення окремих витрат на її потреби не спростовують наявності зобов`язання зі сплати аліментів у спосіб, визначений договором, оскільки такі витрати не були узгоджені сторонами як форма виконання аліментного обов`язку та не замінюють собою передбачену договором щомісячну сплату аліментів у фіксованому розмірі.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів за договором від 21 листопада 2022 року та правомірність задоволення позовних вимог позивачки, оскільки договір є чинним, не визнаний недійсним, а його умови відповідачем належним чином не виконувалися. Відповідно до статті 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного Кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
Відповідно до статей 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Стаття 6 Європейської конвенції з прав людини гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Встановлений частиною другою статті 189 СК України порядок стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса не може бути перешкодою для звернення за захистом порушених прав до суду. Окрім того, законодавець передбачив додаткову можливість спрощеного стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса саме в інтересах дітей з метою спрощення процедурних питань, але в жодному разі цим правом не обмежив право на судовий захист.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів.
Відповідно до частини першої статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості зі сплати аліментів з вини особи, яка зобов`язана їх сплачувати за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, але не більше 100 відсотків заборгованості.
За своєю правовою природою неустойка (пеня) є способом забезпечення виконання зобов`язання та водночас мірою майнової відповідальності боржника за невиконання або неналежне виконання аліментного обов`язку. Її застосування спрямоване на стимулювання платника аліментів до належного та своєчасного виконання зобов`язання щодо утримання дитини.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідальність у вигляді пені за прострочення сплати аліментів настає лише за наявності вини платника. При цьому саме на платника аліментів покладається обов`язок довести відсутність своєї вини, тобто підтвердити, що ним було вжито всіх залежних від нього заходів для належного виконання аліментного зобов`язання, а заборгованість утворилась з незалежних від нього причин.
Такий підхід узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, відповідно до якого відповідальність платника аліментів у вигляді пені настає лише за наявності його вини, а не автоматично у кожному випадку прострочення.
Також обґрунтованим є врахування судом першої інстанції роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3, згідно з якими пеня за статтею 196 СК України не стягується лише у разі, якщо заборгованість утворилась з незалежних від платника причин, зокрема у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати чи неправильним перерахуванням аліментів банківськими установами.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що у спірний період він не мав можливості виконувати обов`язок зі сплати аліментів у розмірі та порядку, визначених договором від 21 листопада 2022 року, або що заборгованість виникла з причин, які не залежали від його волі. Розрахунок пені, поданий позивачкою, відповідачем не спростований. Крім того, направлена позивачкою претензія відповідачу щодо обов`язку зі сплати аліментів також залишилася без виконання (а. с. 27).
З урахуванням положень статей 12, 81 ЦПК України, за якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а також з огляду на відсутність доказів, що виключають вину відповідача у простроченні сплати аліментів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення пені за прострочення сплати аліментів у заявленому та передбаченому законом розмірі.
З матеріалів справи убачається, що поданий позивачкою розрахунок пені за прострочення сплати аліментів здійснено з дотриманням вимог закону та умов договору про сплату аліментів від 21 листопада 2022 року. Пеня нарахована за період з 21 листопада 2022 року по 15 березня 2024 року, тобто, з моменту виникнення у відповідача обов`язку зі сплати аліментів у визначеному договором розмірі та порядку і до моменту звернення позивачки до суду з відповідним позовом. Такий підхід відповідає правовій природі пені як способу відповідальності за порушення грошового зобов`язання та узгоджується з положеннями сімейного законодавства.
Суд першої інстанції, перевіряючи поданий розрахунок, правильно врахував період прострочення, розмір несплачених сум та відсутність доказів належного виконання відповідачем аліментного обов`язку у відповідні строки, дійшовши обґрунтованого висновку про правомірність та арифметичну правильність заявленої до стягнення пені.
Отже, висновки суду першої інстанції в частині стягнення пені відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Колегія суддів перевірила доводиапеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи та дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи убачається, що ухвалою Солом`янського районного суду від 25.03.2024 року у справі за вказаним позовом відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а. с. 33).
З матеріалів справи також убачається, що судом направлено супровідний лист учасникам справи з копією ухвали про відкриття провадження та копією позовної заяви (а.с. 34).
Водночас, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що  ОСОБА_1  був повідомлений про розгляд справи належним чином.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 2-941/11.
Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) цього обов`язку судом призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 752/11822/15-ц.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Разом з тим колегія суддів ураховує, що матеріали справи містять заяву представника відповідача про ознайомлення з матеріалами справи (а. с. 45-46), що свідчить про обізнаність відповідача про наявність судового провадження. Водночас сама по собі така обізнаність не може ототожнюватися з належним повідомленням відповідача про дату, час і місце судового розгляду у розумінні вимог цивільного процесуального законодавства.
Належне повідомлення учасника справи про судове засідання є однією з ключових гарантій реалізації права на справедливий судовий розгляд, зокрема права бути вислуханим та брати участь у розгляді справи. Відсутність доказів належного повідомлення відповідача позбавляє його можливості реалізувати процесуальні права, передбачені ЦПК України, та є істотним порушенням норм процесуального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з відсутністю належного повідомлення відповідача про судовий розгляд справи, що унеможливило його участь у розгляді справи. 
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги та доказам, які відповідач просить долучити до матеріалів справи, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Додаткові докази приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи доведе неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно від нього не залежали.
Як убачається з матеріалів справи, позивачка у березні 2024 року звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та пені виключно за період з 01 грудня 2022 року по 31 грудня 2023 року, тобто за період, коли дитина проживала разом із матір`ю. Саме цей період є спірним та охоплюється предметом доказування у справі, що прямо відображено у позовній заяві та оскаржуваному рішенні.
Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі фактично визнає, що постійне проживання дитини з батьком розпочалося з січня 2024 року, тобто, поза межами спірного періоду, за який заявлено вимоги про стягнення заборгованості та пені. Отже, твердження відповідача про постійне проживання дитини з ним у період, що охоплюється позовними вимогами, спростовуються як матеріалами справи, так і його власними поясненнями.
Колегія суддів відмічає, що відповідач був позбавлений змоги подати певні докази до суду першої інстанції, проте надані ним документи в ході апеляційного перегляду справи не можуть бути визнані належними та допустимими доказами у межах предмета доказування у цій справі, з огляду на таке.
Так, характеристика з навчального закладу, складена 07.02.2023 року, з якої вбачається, що дитину зі школи забирає батько, не охоплює спірний період у частині проживання дитини та не спростовує факту її постійного проживання з матір`ю, а тому не має вирішального значення для правильного вирішення спору (а. с. 76).
Акт місцевого депутата, наданий відповідачем, також оцінений судом критично, оскільки з його змісту вбачається, що ОСОБА_1 1948 року народження проживає разом із сином та онуком з 2018 року, що не дозволяє однозначно встановити, про яку саме особу йдеться, та охоплює період, коли сторони ще перебували у шлюбі, а відтак не підтверджує доводів відповідача щодо спірного періоду (а. с. 77).
Акт обстеження умов проживання, складений 02.02.2024 року, виходить за межі позовних вимог, оскільки стосується періоду після завершення спірного періоду. Більше того, у самому акті зазначено, що зі слів батька дитини він забрав дитину до себе з 06.01.2024 року, що прямо спростовує твердження відповідача щодо проживання дитини з ним у 2022-2023 роках (а. с. 78).
З акту оцінки потреб сім`ї від 19.02.2024 року вбачається, що дитина почала навчатися у новому навчальному закладі з 01.02.2024 року, тобто поза межами спірного періоду (а. с. 80-85).
Що стосується банківських довідок АТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 88 - 96), то з довідки від 19.01.2024 року вбачається, що лише 4 платежі з 56 були здійснені у межах спірного періоду, тоді як більшість платежів здійснювались у період, коли договір про сплату аліментів ще не був укладений, або коли сторони перебували у шлюбі. Такі платежі не можуть свідчити про виконання умов договору та не відповідають критерію належності доказів, оскільки не містять інформації щодо предмета доказування.
Так, платежі від 30.12.2023 року та 05.01.2024 року не містять відомостей про отримувача коштів, призначення платежу, здійснені поза строками та у розмірах, що не відповідають умовам договору, що унеможливлює їх ідентифікацію як сплата аліментів.
Платежі від 05.12.2022, 09.12.2022, 12.12.2022 та 08.01.2023 хоча і здійснені у спірний період, однак не відповідають встановленому договором розміру аліментів та не містять призначення платежу, що також виключає можливість зарахування їх як виконання аліментного зобов`язання.
Щодо витрат, зазначених у довідці АТ КБ «ПриватБанк» від 22.01.2024 року, колегія суддів зазначає, що зі змісту довідки неможливо встановити, що такі витрати здійснювалися саме в інтересах дитини. Навіть за умови їх фактичного здійснення, такі одноразові та хаотичні витрати не можуть замінити виконання аліментного обов`язку у спосіб, визначений договором, який передбачає щомісячну сплату аліментів у фіксованій твердій грошовій сумі.
При цьому, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 05 серпня 2025 року у справі № 390/2379/24 підтвердив, що грошові перекази без чіткого призначення платежу не вважаються сплатою аліментів і не зараховуються як виконання аліментного зобов`язання.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що подані відповідачем докази не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин, не підтверджують належного виконання ним договору про сплату аліментів та не є підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 порушила питання про долучення до матеріалів справи низки доказів, зокрема, фотознімків за 2022-2023 роки, довідок та характеристик навчального закладу, медичних документів, матеріалів звернень до правоохоронних органів, а також податкових декларацій, які подані на спростування доводів відповідача.
Колегія суддів вважає за можливе прийняти зазначені докази, оскільки вони подані з метою спростування доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, та безпосередньо стосуються предмета доказування у справі. Зокрема, податкові декларації підтверджують факти отримання відповідачем доходу та свідчать про наявність у нього реальної можливості виконувати обов`язок зі сплати аліментів. За таких обставин подання вказаних доказів на стадії апеляційного провадження відповідає завданням цивільного судочинства, принципам змагальності сторін та процесуальної справедливості.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи вищенаведене, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2025 рокупідлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 .
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень ч.ч. 1 і 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача.
Оскільки судом апеляційної інстанції скасоване рішення районного суду лише із процесуальних підстав (неналежне повідомлення відповідача, який посилався на вказане процесуальне порушення) із ухваленням нового судового рішення про задоволення заявленого позову ОСОБА_2 , перерозподіл судових витрат не здійснюється .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Бабенка Юрія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Стягувати з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) заборгованість зі сплати аліментів за договором про сплату аліментів на утримання дитини від 21.11.2022 за період з 01.12.2022 по 31.12.2023 в сумі 142 482,27 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) пеню в сумі 142 482,27 грн за період з 11.12.2022 по 15.03.2024 за несплату заборгованості за аліментами, що виникла за договором про сплату аліментів на утримання дитини від 21.11.2022.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 2 849,65 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 10 лютого 2026 року. 

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура