ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 916/5668/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Богацької Н.С., Савицького Я.Ф.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації, м.Ізмаїл Одеської області
на рішення Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 року, суддя першої інстанції Цісельський О.В., повний текст складено та підписано 29.08.2025 року
у справі № 916/5668/24
за позовом Акціонерного товариства “Укртелеком”, м.Київ в особі Одеської філії Акціонерного товариства “Укртелеком”, м.Одеса
до відповідача: Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації, м.Ізмаїл Одеської області
про стягнення 27 387 грн 10 коп.

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
26.12.2024 Акціонерне товариство “Укртелеком”, м.Київ в особі Одеської філії Акціонерного товариства “Укртелеком”, м.Одеса звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації, м.Ізмаїл Одеської області, в якій просить суд стягнути з відповідача 27387 грн 10 коп. заборгованості по відшкодуванню вартості телекомунікаційних послуг, наданих позивачем протягом 2023 року пільговим категоріям громадян, які проживають на території Ренійської міської громади.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, в порушення вимог  Бюджетного кодексу України,    не відшкодував позивачу вартість наданих послуг зв`язку пільговим категоріям населення протягом 2023 року,  внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 27387 грн 10 коп.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 30.12.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №916/5668/24 постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 року у справі №916/5668/24 позов задоволено повністю. Стягнуто з Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації, м. Ізмаїл Одеської області на користь Акціонерного товариства “Укртелеком”, м. Київ в особі Одеської філії Акціонерного товариства “Укртелеком”, м. Одеса  заборгованість по витратах, понесених внаслідок надання послуг зв`язку на пільгових умовах в розмірі 27 387  грн 10 коп. та витрати на оплату судового збору в розмірі 3 028 грн.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, пославшись на приписи законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, дійшов висновку, що головним розпорядником коштів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, в тому числі щодо відшкодування витрат Акціонерному товариству “Укртелеком”, м.Київ на послуги зв`язку, надані пільговим категоріям громадян, які проживають на території Ренійської міської територіальної громади, є Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації. Зобов`язання сторін у таких відносинах виникають безпосередньо із законів України.
Отже, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновку, що відповідач має законодавчо встановлений обов`язок відшкодування або фінансування пільг з послуг зв`язку, наданих у спірному періоді.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації, м.Ізмаїл Одеської області  з рішенням суду першої інстанції не погодилося, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 29 .08.2025 року по справі № 916/5668/24 повністю і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Стягнути з позивача  Акціонерного товариства «Укртелеком», м.Київ суму сплаченого судового збору у розмірі 4542 грн..
          Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Зокрема, скаржник,  зазначив, що спір у справі, що розглядався, виник у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань з компенсації витрат Акціонерного товариства «Укртелеком», м.Київ в особі Одеської філії Акціонерного товариства «Укртелеком», м.Одеса за надані послуги зв`язку жителям Ренійської міської громади на пільгових умовах за період січень - грудень 2023 року. Позивач є оператором електронних комунікацій, який надає електронні комунікаційні (телекомунікаційні) послуги споживачам, в тому числі і тим, що мають визначені законодавством пільги з їх оплати. 
Пільги з оплати користування послугами зв`язку та комунікаційними послугами передбачено низкою законодавчих актів України, зокрема, Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» від 22.10.1993 № 3551-XII, «Про жертви нацистських переслідувань» від 23.03.2000 № 1584-III, «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02. 1991 № 796-XII, «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус» від 24.03.2008 № 203/98- ВР, «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.91 № 875-XII, «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.91 № 2011-XII.
Відповідно до п. п. "є" пункту 9 ч. 1 статті 87 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених п. 5 ч. 2 статті 67-1 цього Кодексу) належать видатки на інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. 
Апелянт зазначає, що наразі такий перелік не затверджений, що не змінює фактичного існування програм в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, які забезпечують виконання загальнодержавних функцій, та не звільняє державу від здійснення видатків для забезпечення реалізації таких програм. 
Скаржник звертає увагу, що  пільги, згадані у позовній заяві, встановлені законом,  доказів прийняття місцевим самоврядуванням програм фінансування цих пільг із місцевого бюджету не надано,  можливість здійснення такого фінансування місцевими бюджетами всіх рівнів не означає встановлення обов`язку відповідача такого фінансування, так як цей обов`язок виникає щодо встановлених державою пільг лише за наявності субвенцій з держбюджету або прийняття місцевим самоврядуванням програм щодо такого фінансування. У матеріалах справи відсутні докази передачі Управлінню соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації відповідних фінансових ресурсів, необхідних для здійснення протягом спірного періоду повноважень щодо відшкодування витрат на послуги зв`язку пільговим категоріям громадян.
З урахуванням вищевикладених обставин апелянт зазначає, що покладання обов`язків з відшкодування спірних витрат на послуги зв`язку пільговим категоріям громадян на Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи. Належним представником держави у спірних правовідносинах є той суб`єкт, який визначений законом про державний бюджет головним розпорядником бюджетних коштів, прийнятим законодавцем у році, що відповідає спірному періоду, за який понесені позивачем витрати за надання послуг зв`язку пільговим категоріям громадян підлягають компенсації. Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника видатків, у такому випадку саме Кабінет Міністрів України слід вважати органом, в особі якого держава виступає відповідачем, адже відповідно до п. 6 статті 116 Конституції України саме Кабінет Міністрів України розробляє проект Закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.
Скаржник вважає, що потрібно скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 29 серпня 2029 року у справі 916/5668/24, так як Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації не є належним відповідачем і суд повинен був прийняти рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц).
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації, м.Ізмаїл Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 року у справі №916/5668/24, справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
20.10.2025 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від  Акціонерного товариства  “Укртелеком”, м. Київ надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив суд залишити рішення Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 у справі №916/5668/24 без змін, а апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації без задоволення.
Позивач, зокрема,  зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив, що телекомунікаційні послуги на пільгових умовах надавалися позивачем не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих норм, то такі взаємовідносини між позивачем та відповідачем не потребують укладення договору.
Чинне законодавство України не передбачає обов`язковості укладення договору про розрахунки з постачальниками послуг, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на пільги, оскільки зобов`язання сторін у таких відносинах виникають безпосередньо із законів України. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.01.2020 у справі № 911/1165/19. Таким чином, спірні правовідносини виникли між сторонами безпосередньо з актів законодавства. 
Позивач зазначає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення правильно встановив, що в матеріалах справи наявні розрахунки видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг та акти звіряння розрахунків за надані послуги на пільгових умовах мешканцям Ренійської міської територіальної громади за період з 01.01.2023 по 31.12.2023, які підтверджують надання позивачем телекомунікаційних послуг на пільгових умовах на загальну суму 27  387 грн 10 коп.
Також, позивач зауважує, що посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що фінансування пільг на послуги зв`язку має здійснюватися органами місцевого самоврядування не заслуговує на увагу, оскільки у постановах Верховного суду від 07.08.2023 у справі № 922/1418/22, від 28.09.2023 у справі № 916/2523/22 та від 06.10.2023 у справі № 916/429/23 зазначено, що стороною зобов`язання з компенсації витрат позивачу за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян є держава, тому орган місцевого самоврядування не може бути боржником за таким зобов`язанням; якщо з місцевого бюджету будуть здійснюватися видатки на фінансування пільг з послуг зв`язку, інших передбачених законодавством пільг, то орган місцевого самоврядування обов`язково має прийняти відповідне рішення про здійснення видатків з місцевого бюджету на покриття гарантованих державою пільг з послуг зв`язку та інших пільг. Органи місцевого самоврядування можуть робити це виключно з огляду на фінансову спроможність відповідного місцевого бюджету.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно відхилив твердження відповідача про відсутність його обов`язку здійснити розрахунки із позивачем за послуги, надані особам, які згідно з чинним законодавством мають право на телекомунікаційні послуги та дійшов висновку, що Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації є належним відповідачем у даній справі та зобов`язаний відшкодувати Акціонерному товариству «Укртелеком», м.Київ понесені останнім внаслідок надання послуг зв`язку на пільгових умовах мешканцям Ренійської міської територіальної громади за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 в сумі 27  387 грн 10 коп. 
Позивач зазначає, що Головним розпорядником коштів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, в тому числі щодо відшкодування витрат Акціонерному товариству  «Укртелеком», м.Київ на послуги зв`язку, надані пільговим категоріям громадян, які проживають на території Ренійської міської територіальної громади, є Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації. Посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність бюджетних коштів/ призначень теж не заслуговує на увагу, оскільки нормами ч.2 статті 617 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.218 Господарського кодексу України визначено, що відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Відзив долучено до матеріалів справи.
Приписи п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначають, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму (що станом на момент подання позову у даній справі складає 3028 грн.). 
В порядку спрощеного провадження за законом підлягають розгляду малозначні справи, і в даному випадку єдиним критерієм для такого розгляду є саме ціна позову. Судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку справа № 916/5668/24 відповідає ознакам малозначної справи за законом, оскільки ціна позову складає  27387 грн 10 коп.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації, м.Ізмаїл Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 року у справі №916/5668/24 не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 року у справі №916/5668/24 не потребує скасування, виходячи з наступного.

          Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Відповідно до п. 1.2 Статуту Акціонерного товариства  “Укртелеком”, м.Київ Товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Державного підприємства “Українське державне підприємство електрозв`язку “Укртелеком”, Відкритого акціонерного товариства “Укртелеком” та всього майна, прав та обов`язків Дочірнього підприємства “Утел” Відкритого акціонерного товариства “Укртелеком”.
Як вбачається з інформації, зазначеної в розрахунках видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг за послуги зв`язку (далі - розрахунки видатків), за період з січня по грудень 2023 року включно позивачем надано пільговим категоріям споживачів, які проживають на території Ренійської міської територіальної громади послуги зв`язку на загальну суму 27387 грн 10 коп., а саме: у січні 2023 року – 2750 грн 32 коп.; у лютому 2023 року – 2657 грн 50 коп.; у березні 2023 року – 2508 грн 71 коп.; у квітні 2023 року – 2310,00 грн; у травні 2023 року – 2310,00 грн; у червні 2023 року – 2613 грн 56 коп.; у липні 2023 – 2376 грн 64 коп.; у серпні 2023 року – 2275 грн 79 коп.; у вересні 2023 року – 2016 грн 50 коп.; у жовтні 2023 року – 1853 грн 33 коп.; у листопаді 2023 року – 1855 грн 97 коп.; у грудні 2023 року – 1858 грн 78 коп.
Вказані розрахунки видатків містять поіменний список пільгової категорії громадян за адресами їх реєстрації та розмір пільг за надані послуги зв`язку за вище зазначені періоди.
Позивачем  щомісячно надсилались засобами поштового зв`язку та на електронну адресу як відповідача, так і Ренійської міської ради листи з поіменними та зведеними за категоріями пільг розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг за спірний період, в паперовому та електронному вигляді, які містять відомості, за якими можливо ідентифікувати особу, перелік її пільг, період їх отримання, місце проживання особи тощо та актами звіряння розрахунків за надані послуги на пільгових умовах.
Листом № 10575/0/2-23/56 від 01.08.2023 Міністерство соціальної політики України повідомило позивача, що в програмному комплексі Єдиної інформаційної системи соціальної сфери (далі – ЄІССС) надано доступ органам соціального захисту населення до інформації, що міститься в Реєстрі осіб, які мають право на пільги, як частини Єдиного соціального реєстру, про усі категорії пільговиків. При цьому, органи соціального захисту населення за зверненням пільговика можуть генерувати витяг з Реєстру, а також формувати статистичні звіти стосовно надання пільговим категоріям громадян визначених законодавством гарантій та у серпні поточного року буде доступна можливість верифікувати дані про пільговиків за формою, попередньо узгодженою з Публічним акціонерним товариством “Укртелеком”, м.Київ для компенсації наданих пільговикам телекомунікаційних послуг. Атрибути даних в такій формі відповідають набору даних, що раніше були у формі № 1-пільга (наказ Мінсоцполітики від 21.04.2003 № 100, яким було затверджено форму № 1-пільга, втратив чинність згідно з наказом Мінсоцполітики від 05.12.2022 № 332).
Листом № 48/4216-4684л/л від 21.11.2023 Виконавчий комітет Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області зазначив позивачу, що відшкодування витрат, наданих послуг зв`язку на пільгових умовах категоріям громадян, що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, здійснюються із Державного бюджету України, тому із-зі відсутності субвенцій із Державного бюджету місцевому бюджету на 2023 рік на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, в громаді відсутня Програма фінансування витрат на надання пільг окремим категоріям громадян за послуги зв`язку.
Також, матеріали справи містять листи Виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області № 48/5060-857л/п та № 48/270-858л/п від 30.01.2024, якими останній повідомив позивача, що наразі у Ренійській міській територіальній громаді відсутня Програма фінансування витрат на надання пільг окремим категоріям громадян за послуги зв`язку.
У зв`язку з тим, що відповідачем не було здійснено оплату вартості означених вище послуг, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги пільговим категоріям населення у спірному періоді в розмірі 27387 грн 10 коп.
Інших належних та допустимих доказів матеріали справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги пільговим категоріям населення у спірному періоді в розмірі 27387 грн 10 коп.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

За приписами пункту 6 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки.
За змістом ст. 11 Цивільного кодексу  України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Згідно із частиною 1 статті 167 Цивільного кодексу України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Відповідно до статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За приписами статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилами статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Приписами п. 3 ч. 1 ст. 7, ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України встановлено, що одним з основних принципів Бюджетної системи України є принцип самостійності. Держава коштами державного бюджету не несе відповідальності за бюджетні зобов`язання органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування. Органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування коштами відповідних місцевих бюджетів не несуть відповідальності за бюджетні зобов`язання одне одного, а також за бюджетні зобов`язання держави. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленням за ними відповідних джерел доходів бюджету, правом відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування визначати напрями використання бюджетних коштів відповідно до законодавства України, правом Верховної Ради Автономної Республіки Крим та відповідних місцевих рад самостійно і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні місцеві бюджети.
Бюджетні зобов`язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв`язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.
За змістом статті 81 Бюджетного кодексу України міжбюджетні відносини - відносини між державою, Автономною Республікою Крим та територіальними громадами щодо забезпечення відповідних бюджетів фінансовими ресурсами, необхідними для виконання функцій, передбачених Конституцією України та законами України. Метою регулювання міжбюджетних відносин є забезпечення відповідності повноважень на здійснення видатків, закріплених законодавчими актами за бюджетами, та фінансових ресурсів, які мають забезпечувати виконання цих повноважень.
Відповідно до статей 82-85 Бюджетного кодексу України видатки бюджетів поділяються на:
1) видатки на забезпечення конституційного ладу, державної цілісності та суверенітету, незалежного судочинства, а також інші передбачені цим Кодексом видатки, які не можуть бути передані на виконання Автономній Республіці Крим та місцевому самоврядуванню;
2) видатки, які визначаються функціями держави і можуть бути передані на виконання Автономній Республіці Крим та місцевому самоврядуванню з метою забезпечення найбільш ефективного їх виконання на основі принципу субсидіарності;
3) видатки на реалізацію прав та обов`язків Автономної Республіки Крим та місцевого самоврядування, які мають місцевий характер і визначені законами України.
Видатки, визначені пунктом 1 частини 1 статті 82 цього Кодексу, здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки, визначені пунктами 2 і 3 частини 1 статті 82 цього Кодексу здійснюються за рахунок коштів місцевих бюджетів, у тому числі трансфертів з Державного бюджету України. Відповідні органи державної влади забезпечують здійснення видатків, визначених пунктом 1 частини 1 статті 82 цього Кодексу.
Місцеві державні адміністрації, виконавчі органи відповідних місцевих рад забезпечують здійснення видатків, визначених пунктами 2 і 3 частини першої статті 82 цього Кодексу.
Держава може передати органам місцевого самоврядування право на здійснення видатків лише за умови відповідної передачі фінансових ресурсів у вигляді закріплених за відповідними бюджетами загальнодержавних податків і зборів або їх частки, а також трансфертів з Державного бюджету України.
Місцеві державні адміністрації, виконавчі органи відповідних місцевих рад зобов`язані забезпечити здійснення видатків, визначених пунктами 2 і 3 частини першої статті 82 цього Кодексу, з відповідних місцевих бюджетів з додержанням розподілу цих видатків між бюджетами, визначеного статтями 89-91 цього Кодексу та законом про Державний бюджет України.
За пунктом 204 частини 1 статті 91 Бюджетного кодексу України до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів віднесено видатки на пільги з послуг зв`язку.
Державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, встановлені законами пільги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму (ст. 1 Закон України “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії”).
Згідно зі ст. 18 Закону України “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії”, законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо забезпечення пільгових умов задоволення потреб у товарах та послугах окремим категоріям громадян, які потребують соціальної підтримки.
Статтею 19 Закону України “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії”, який визначає правові засади формування та застосування відповідних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, встановлено, що пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання визначаються виключно законами України. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.
Надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання (ч. 1. ст. 20 Закон України “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії”).
Матеріалами справи підтверджено, що Акціонерне товариство “Укртелеком”, м.Київ відокремленим підрозділом якого є Одеська філія АТ “Укртелеком”, м.Одеса є оператором телекомунікацій, яке надає телекомунікаційні послуги споживачам відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України “Про телекомунікації”, Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 295, інших законодавчих актів України.
Обов`язок надання послуг зв`язку населенню на пільгових умовах передбачено Законами України “Про електронні комунікації”, “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, “Про жертви нацистських переслідувань”, “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, “Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист”, “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, “Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні”, “Про охорону дитинства” та “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні”, якими встановлені пільги з оплати за послуги зв`язку для відповідних категорій осіб.
В перелічених законах закріплені норми, що реалізують державні гарантії певним категоріям громадян та є нормами прямої дії, якими встановлено безумовний обов`язок оператора телекомунікацій надавати пільги визначеним категоріям громадян, якому кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.
Відтак, відповідно до змісту вищенаведених законодавчих актів України, надання телекомунікаційних послуг громадянам – жителям Ренійської міської територіальної громади, які мають право на пільги, є обов`язком позивача.   
В Україні діє Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 за № 117, з метою удосконалення обліку цих осіб.
За визначенням пунктів 1, 3 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 117 від 29.01.2003, Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (далі - Реєстр), - автоматизований банк даних, створений для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із законами України, отримують пільги, передбачені для педагогічних, медичних, фармацевтичних працівників, працівників бібліотек, музеїв, спеціалістів із захисту рослин та працівників культури в сільській місцевості і селищах міського типу (далі - пільговики).
Структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві та Севастополі держадміністрацій (військових адміністрацій), виконавчих органів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад/органи Пенсійного фонду України (далі - уповноважені органи): організовують збирання, систематизацію і зберігання зазначеної в пункті 2 цього Положення інформації та забезпечують її автоматизоване використання для розрахунку розміру пільг та їх виплати; ведуть облік пільговиків шляхом формування на кожного пільговика персональної облікової картки, в якій використовується реєстраційний номер облікової картки платника податків; вносять до Реєстру відповідні уточнення в разі визнання такими, що втратили чинність, чи зупинення дії окремих норм законодавчих актів, на підставі яких пільговики отримують пільги; надають консультації пільговикам, постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей, підприємствам та організаціям, що надають послуги.
Структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві та Севастополі держадміністрацій (військових адміністрацій), виконавчих органів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) виконують передбачені цим пунктом функції до 30 листопада 2022 року включно, органи Пенсійного фонду України - з 1 грудня 2022 року.
Для забезпечення наповнення Реєстру із січня 2023 року Пенсійним фондом України Державне підприємство “Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики” здійснює міграцію Реєстру станом на 1 січня 2023 року.
Відповідно до пунктів 1, 3 Положення про Реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 117 від 29.01.2003 (в редакції чинній на дату розгляду справи) Реєстр осіб, які мають право на пільги (далі - Реєстр), - інформаційно-комунікаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, захист, облік, відображення, оброблення реєстрових даних і надання реєстрової інформації про фізичних осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою відповідно до законів України, отримують пільги, передбачені для педагогічних, медичних, фармацевтичних працівників, працівників бібліотек, музеїв, спеціалістів із захисту рослин і працівників культури в сільській місцевості (далі - пільговики). Реєстр є структурною підсистемою Єдиного соціального реєстру як складової частини Єдиної інформаційної системи соціальної сфери (далі - Єдина система).
Структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві та Севастополі держадміністрацій (військових адміністрацій), виконавчі органи з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад та у випадках, передбачених цим Положенням, органи Пенсійного фонду України (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) забезпечують у межах повноважень формування реєстрових даних Реєстру та здійснюють інші повноваження створювачів із урахуванням вимог, передбачених Законом України “Про публічні електронні реєстри” та цим Положенням.
Органи Пенсійного фонду України:
- організовують збирання, систематизацію і зберігання зазначеної в пункті 2 цього Положення інформації та забезпечують її автоматизоване використання для розрахунку розміру пільг та їх виплати;
- ведуть облік пільговиків шляхом формування на кожного пільговика персональної облікової картки, в якій використовується реєстраційний номер облікової картки платника податків;
- забезпечують протягом робочого дня наповнення Реєстру отриманими відомостями про пільговиків шляхом електронної інформаційної взаємодії;
- вносять до Реєстру відповідні уточнення в разі визнання такими, що втратили чинність, чи зупинення дії окремих норм законодавчих актів, на підставі яких пільговики отримують пільги;
- надають консультації пільговикам, постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей, підприємствам та організаціям, що надають послуги.
Структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві та Севастополі держадміністрацій (військових адміністрацій), виконавчих органів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад вносять до Реєстру інформацію про заміну (продовження строку дії) посвідчень, види та розмір пільг, наданих за рахунок місцевого бюджету.
Згідно із п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012 (чинних станом на момент виникнення спірних правовідносин), установлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред`явлення ним документа, що підтверджує право на пільги.
Закон України “Про місцеве самоврядування в Україні” відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 1 ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Частиною 3 статті 143 Конституції України передбачено, що держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування. Витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень органів державної влади, компенсуються державою.
За положеннями частини 1, 2 статті 16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Органам місцевого самоврядування законом можуть надаватися окремі повноваження органів виконавчої влади, у здійсненні яких вони є підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.
Отже, повноваження органів місцевого самоврядування поділяються на власні (самоврядні) та делеговані (ст. 143 Конституції України, ст. 16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”).
Здійснення зазначених соціальних виплат відносяться саме до делегованих повноважень і мають супроводжуватись відповідним фінансуванням з боку держави, як того вимагають положення ч. 3 ст. 142 Конституції України, відповідно до якої держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування. Витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень органів державної влади, компенсуються державою.
До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення за рахунок власних коштів і благодійних надходжень додаткових до встановлених законодавством гарантій щодо соціального захисту населення (п. “а” ч. 1 ст. 34 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”).
Тобто, встановлення органами місцевого самоврядування додаткових до встановлених законодавством гарантій щодо соціального захисту населення є власними повноваженнями, які мають фінансуватися виключно з місцевого бюджету.
Зазначене повністю відповідає положенням ч. 3 ст. 19 Закону України “Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії” щодо права органів місцевого самоврядування встановлювати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.
Водночас, відповідно до пп. “є” п. 9 ч. 1 ст. 87 Бюджетного кодексу України до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених п. 5 ч. 2 ст. 67-1 цього Кодексу) належать видатки на інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1474 затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення соціального захисту дітей та сім`ї, яким скасовувався Порядок №1101.
Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінсоцполітики.
За положеннями пункту 3 Порядку № 1474 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня за напрямами, зазначеними у підпунктах 1-10 пункту 4 цього Порядку, є: Рада міністрів Автономної Республіки Крим та структурні підрозділи з питань соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (далі - регіональні органи соціального захисту населення); структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - місцеві органи соціального захисту населення), центри з нарахування та здійснення соціальних виплат, які відповідають вимогам пункту 47 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України. Розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня за напрямом, зазначеним у підпункті 11 пункту 4 цього Порядку, є Нацсоцслужба.
Відповідно до пункту 5 Порядку 1474 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розподіл бюджетних коштів за напрямами, зазначеними в пункті 4 цього Порядку, здійснюється Мінсоцполітики відповідно до потреби у видатках, сформованої на підставі пропозицій розпорядників нижчого рівня та наявних даних у базах даних державного підприємства “Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики”, а також з урахуванням необхідності виконання бюджетних зобов`язань минулих років, узятих на облік в органах Казначейства, у разі їх відповідності паспорту бюджетної програми.
За приписами пункту 6 Порядку 1474 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Бюджетні кошти спрямовуються:
1) регіональним органам соціального захисту населення за напрямами, зазначеними у підпунктах 1-10 пункту 4 цього Порядку, - на підставі узагальнених заявок щодо потреби в бюджетних коштах для виплати деяких видів допомоги, грошового забезпечення, винагороди, оплати витрат та оплати послуг окремим категоріям населення, поданих місцевими органами соціального захисту населення та центрами з нарахування та здійснення соціальних виплат.
Місцеві органи соціального захисту населення та центри з нарахування та здійснення соціальних виплат подають щомісяця до 25 числа на наступний місяць та до 8 числа на поточний місяць регіональним органам соціального захисту населення заявки щодо потреби в бюджетних коштах для виплати деяких видів допомоги, грошового забезпечення, оплати витрат та оплати послуг окремим категоріям населення, крім виплати одноразової винагороди жінкам, яким присвоєно почесне звання України “Мати-героїня”.
Регіональні органи соціального захисту населення узагальнюють отримані від місцевих органів соціального захисту населення та центрів з нарахування та здійснення соціальних виплат заявки щодо потреби в бюджетних коштах для виплати деяких видів допомоги, грошового забезпечення, винагороди, оплати витрат та оплати послуг окремим категоріям населення та не пізніше ніж протягом двох робочих днів подають Мінсоцполітики узагальнену заявку за встановленою таким Міністерством формою в розрізі адміністративно-територіальних одиниць.
Мінсоцполітики не пізніше п`яти робочих днів після надходження від регіональних органів соціального захисту населення узагальнених заявок щодо виплати деяких видів допомоги, винагород, грошового забезпечення, оплати витрат та оплати послуг окремим категоріям населення перераховує бюджетні кошти регіональним органам соціального захисту населення.
Регіональні органи соціального захисту населення не пізніше наступного робочого дня перераховують бюджетні кошти на рахунки місцевим органам соціального захисту населення та центрам з нарахування та здійснення соціальних виплат.
Місцеві органи соціального захисту населення та центри з нарахування та здійснення соціальних виплат протягом двох робочих днів перераховують бюджетні кошти на рахунки одержувачів деяких видів допомоги, винагород, оплати послуг, грошового забезпечення, відкриті в установі уповноваженого банку, або через виплатні об`єкти Акціонерного товариства “Укрпошта”.
Належним представником держави у спірних правовідносинах є той суб`єкт, який визначений Законом «Про державний бюджет» головним розпорядником бюджетних коштів, прийнятим законодавцем у році, що відповідає спірному періоду, за який понесені позивачем витрати за надання послуг зв`язку пільговим категоріям громадян підлягають компенсації.
Відповідна правова позиція з питань встановлення соціальних пільг і гарантій та суб`єктів, які зобов`язані фінансувати такі пільги, наведена у численних постановах Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 904/138/21, від 01.02.2022 у справі №904/141/20, від 27.07.2022 у справі №904/7875/21, від 09.06.2023 у справі №916/3938/21, №922/1418/22 від 07.08.2023, №916/2523/22 від 28.09.2023 та зводиться до того, що пільги, введені законами України, мають компенсуватися з державного бюджету з огляду на їх введення органом державної влади, і саме держава, як замовник послуг, є боржником у цих правовідносинах.
Також, у постанові Верховного Суду від 07.08.2023 у справі №922/1418/22 викладено правову позицію, де зазначено, що стороною зобов`язання з компенсації витрат позивачу за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян є держава, а тому орган місцевого самоврядування не може бути боржником за таким зобов`язанням.
Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що забезпечення реалізації державної політики у сфері соціального захисту населення, яке проживає на території Ренійської міської територіальної громади, у спірний період належить до компетенції регіонального органу соціального захисту населення - Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації, оскільки саме управління є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, який підзвітний головному розпоряднику бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми - Мінсоцполітики.
Відтак, судова колегія погоджується з тим, що твердження відповідача щодо того, що відшкодування витрат позивача має здійснюватися Ренійською міською радою Ізмаїльського району Одеської області, є необґрунтованими,  оскільки стороною зобов`язання з компенсації витрат позивачу за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян є держава, а тому Ренійська міська рада не може бути боржником за таким зобов`язанням. Задоволення позову за рахунок видатків місцевих бюджетів було б можливим лише за наявності субвенцій із державного бюджету місцевому бюджету на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Посилання відповідача на відсутність між ним та позивачем укладеного договору про відшкодування відповідних витрат є безпідставним, оскільки, законодавство України не передбачає обов`язковості укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян, оскільки зобов`язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із законів України і не залежать від їх бажання (відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.01.2020 у справі № 911/1165/19).
При цьому, місцевий господарський суд  вірно зауважив, що незалежно від джерела фінансування видатків на пільги з послуг зв`язку, розрахунки за надані позивачем телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян повинні проводитись саме відповідачем,  з огляду на таке.
Згідно з частиною 2 статті 97 Бюджетного кодексу України, порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України.
Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.
До видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать й, зокрема, пільги з послуг зв`язку, інші передбачені законодавством пільги, що надаються особам, визначеним пунктом 204 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України. Тобто, стаття 91 Бюджетного кодексу України передбачає видатки, які можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, але не передбачає прямого обов`язку всіх місцевих бюджетів на відшкодування послуг зв`язку. Тобто, кожна рада сама вирішує, на що саме вона буде витрачати кошти з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України, зокрема, тієї ж статті 91.
Аналогічна правова позиція викладена в пункті 8.18 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.01.2022 у справі № 904/138/21.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02.03.2021 у справі № 640/21817/18 норма статті 91 Бюджетного кодексу  України трактується подібним чином. Також вказано: якщо з місцевого бюджету будуть здійснюватися видатки на фінансування пільг з послуг зв`язку, інших передбачених законодавством пільг, то орган місцевого самоврядування обов`язково має прийняти відповідне рішення про здійснення видатків з місцевого бюджету на покриття гарантованих державою пільг з послуг зв`язку та інших пільг. Органи місцевого самоврядування можуть робити це виключно з огляду на фінансову спроможність відповідного місцевого бюджету.
Між тим, відповідно до пунктів 1.1 - 1.3 Положення про Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації, яке затверджене розпорядженням головою Ізмаїльської районної військової адміністрації від 27.05.2021 № 103/А-2021 (надалі - Положення про Управління 2021 року), Управління утворюється головою Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області відповідно до Закону України “Про місцеві державні адміністрації”, для забезпечення здійснення заходів щодо соціального захисту населення в межах Ізмаїльського району.
Управління обслуговує населення Кілійської міської територіальної громади, Ренійської міської територіальної громади, Вилківської міської територіальної громади, Суворовської селищної територіальної громади, Саф`янівської сільської територіальної громади та є структурним підрозділом Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області, основним завданням якого є забезпечення реалізації державної соціальної політики з питань соціального захисту населення.
Одними із основних завдань Управління у межах реалізації державної соціальної політики у сфері соціального захисту населення на відповідній території є призначення та виплата соціальної допомоги, адресної грошової допомоги, компенсацій та інших соціальних виплат, установлених законодавством (пункт 2.2 Положення про Управління 2021 року).
Відповідно до підпунктів 3.1.1, 3.1.3, 3.1.4, 3.1.5 пункту 3.1. Положення, Управління виконує наступні функції з організаційних питань: організовує виконання Конституції і законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, наказів Мінсоцполітики та забезпечує контроль за їх реалізацією; бере участь у підготовці пропозицій до проектів програм соціально-економічного розвитку Ізмаїльського району; вносить пропозиції щодо проекту Ізмаїльського районного бюджету; забезпечує ефективне та цільове використання відповідних бюджетних коштів.
Відповідно до пунктів 4.1, 4.4. Положення, Управління має право: отримувати в установленому законодавством порядку від інших структурних підрозділів Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності та від їхніх посадових осіб інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання визначених для цього завдань; користуватись в установленому порядку інформаційними базами органів виконавчої влади, системами зв`язку та комунікації, мережами спеціального зв`язку та іншими технічними засобами.
Для здійснення своїх повноважень з метою надання передбачених законодавчими актами пільг, Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації наділене правом отримувати від органів Пенсійного фонду України, Міністерства соціальної політики інформацію, яка міститься в Реєстрі осіб, які мають право на пільги, що передбачено пунктом 4 “Положення про Реєстр осіб, які мають право на пільги”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2023 № 117.
Отже, звіряння інформації, одержаної від надавача послуг є обов`язком відповідача в силу того, що на нього покладено обов`язок розрахунку розміру пільг та їх виплати.
Таким чином, до компетенції Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації належало забезпечення реалізації державної політики у сфері соціального захисту населення, яке проживає на території Ізмаїльського району, в тому числі, і на території Ренійської міської територіальної громади, у спірний період, а тому саме через нього держава діяла у спірних правовідносинах, та саме воно було зобов`язане проводити розрахунки з позивачем як організацією - надавачем послуг зв`язку за надані особам, які мають пільги з їх оплати, послуги.
Держава, як специфічний суб`єкт правовідносин, здійснює свої обов`язки в відносинах з особою в певній сфері суспільних відносин через свої органи.
Враховуючи, що в спірних правовідносинах державу представляють органи, які уповноважені на реалізацію державної політики в сфері соціального захисту населення, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави. Отже, в справах щодо виплати компенсації вартості послуг зв`язку, предметом спору є акти (діяльність, бездіяльність) суто тих суб`єктів, які були відповідальні за здійснення розрахунків з організаціями-надавачами послуг за надані пільги окремим категоріям громадян.
Відтак,  враховуючи приписи законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що саме відповідач має законодавчо встановлений обов`язок по відшкодуванню або фінансуванню пільг з послуг зв`язку, наданих у спірному періоді. Відповідач, як розпорядник відповідних коштів, зобов`язаний здійснювати розрахунки з організаціями, що надають послуги особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги.
В свою чергу, з огляду на вказані норми законодавства, у Акціонерного товариства “Укртелеком”, м.Київ  виникло цивільне право на відшкодування фактичних витрат, внаслідок надання послуг зв`язку особам, які згідно із чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а в Управління, як органу, через який діє держава в цивільних відносинах, - цивільний обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги, оскільки: по-перше, держава діє в цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 Цивільного кодексу України); по-друге, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади в межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 цього Кодексу).
Отже, головним розпорядником коштів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, в тому числі щодо відшкодування витрат Акціонерному товариству “Укртелеком”, м.Київ на послуги зв`язку, надані пільговим категоріям громадян, які проживають на території Ренійської міської територіальної громади, є Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації.
Таким чином, доводи скаржника, що Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації не є належним відповідачем у даній справі спростовуються вищевикладеним.
Матеріалами справи підтверджується, що за період з січня по грудень 2023 року включно позивачем надано пільговим категоріям споживачів, які проживають на території Ренійської міської територіальної громади послуги зв`язку на загальну суму 27387 грн 10 коп.
Позивач подавав відповідачу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг зв`язку, наданих пільговикам протягом спірного періоду.
Чинним законодавством України не передбачено обов`язковості укладення договору про розрахунки з постачальниками послуг, наданих особам, які мають право на пільги, оскільки зобов`язання сторін у таких відносинах виникають безпосередньо із законів України.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції  дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач має законодавчо встановлений обов`язок відшкодування або фінансування пільг з послуг зв`язку, наданих у спірному періоді.
Також, суд першої інстанції правильно зауважив, що  посилання відповідача на зміни в законодавстві щодо передачі Пенсійному фонду України повноважень є помилковими, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2022 № 1041 “Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу Пенсійним фондом України” з 01.01.2023 органам Пенсійного фонду України передано функції в частині призначення, нарахування і виплати житлових субсидій і пільг на житлово-комунальні послуги, крім пільг з оплати послуг зв`язку.
В той же час, ні Законом України “Про телекомунікації”, ні Правилами надання та отримання телекомунікаційних послуг, не передбачено жодного обмеження щодо надання послуг у разі відсутності коштів на зазначені цілі (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 924/781/17).
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо у залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007). Зокрема, у п. 3.2 рішення від 09.07.2007 № 6-рп/2007 Конституційний Суд України наголосив, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.
Згідно з практикою ЄСПЛ, держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення від 08.11.2005 у справі “Кечко проти України”).
У рішеннях ЄСПЛ від 18.10.2005 у справі “Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України” та від 30.11.2004 у справі “Бакалов проти України” також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що саме відповідач відповідає за своїми зобов`язаннями, які виникли безпосередньо із закону, і така відповідальність не може ставитись у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб. Телекомунікаційні послуги на пільгових умовах надавались позивачем не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок. Як наслідок, уповноважений на те державою орган (відповідач), в силу закону, має відшкодувати такі витрати позивачу за рахунок бюджетних коштів.
Частиною 4  ст. 236 Господарського процесуального  кодексу  України  унормовано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а тому колегією суддів не приймаються до уваги посилання скаржника на рішення Господарського суду Одеської області від 17.03.2025 року у справі №916/5582/24.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).
Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, судова колегія вважає, що всі істотні обставини справи судом першої інстанції встановлені вірно, позивачем доведено суду належними, допустимими та вірогідними доказами правомірність заявлених ним позовних вимог, а відповідач, в свою чергу, не спростував такими доказами правильного висновку суду, з огляду на що рішення суду першої інстанції скасування або зміни не потребує.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
  За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації, м.Ізмаїл Одеської області  не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 року у справі №916/5668/24 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Ізмаїльської районної державної адміністрації, м.Ізмаїл Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 року у справі №916/5668/24 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 29.08.2025 року у справі №916/5668/24 залишити без змін.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п.2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 11.12.2025 року.

Головуючий суддя                                                                  Г.І. Діброва

Судді                                                                                          Н.С. Богацька

                                                                                                   Я.Ф. Савицький