ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 р.	Справа № 480/6307/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Бегунца А.О. , П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 07.11.2025 (головуючий суддя І інстанції: І.Г. Шевченко) по справі № 480/6307/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління ДПС у Сумській області 
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Сумській області № 315437-24/18-20 від 04.09.2023 про визначення податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 54 829,73 грн.
Також в позовній заяві ОСОБА_1 заявив клопотання про поновлення строку звернення до суду, обґрунтоване тим, що спірне податкове повідомлення-рішення отримано ним тільки 11.07.2025 на підставі його заяви. 
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 12.08.2025 визнано причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду із даним позовом поважними та поновлено строк звернення до суду .
Прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі.
22.08.2025 ГУ ДПС у Сумській області подало клопотання, в якому просило залишити позов ОСОБА_1 без розгляду з огляду на пропуск ним строку, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 21.10.2025 позов залишено без руху з підстав пропуску строку звернення до суду та надано заявнику десятиденний строк для усунення недоліків шляхом подання клопотання про поновлення строку на звернення з позовом до суду із зазначенням у ній підстав та наданням доказів поважності його пропуску.
29.10.2025 ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку на виконання вимог ухвали суду подав клопотання про поновлення строку звернення до суду.
В обґрунтування клопотання зазначив, що спірне податкове повідомлення-рішення не отримував, доказів направлення саме оскаржуваного рішення із зазначенням дати, коли саме поштове відправлення надійшло до поштового відправлення, коли і скільки разів доставлялось адресату відповідач не надав. 
Вказував, що про існування податкового повідомлення-рішення від 04.09.2023 дізнався в кінці грудня 2024 р. від державного виконавця під час вчинення ним дій з примусового виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.09.2024 у справі №480/5401/24. В подальшому, неодноразово звертався до податкового органу із заявами про отримання податкового повідомлення-рішення від 04.09.2023 №315437-24/18-20 та фактично отримав його лише 11.07.2025. Вважає, що звернувся до суду в межах шестимісячного строку, встановленого ст. 122 КАС України з дати отримання спірного документу. 
Крім того, просив врахувати дію воєнного стану на території України, місце проживання у прикордонному місті Конотоп Сумської області, яке перебуває під постійною загрозою обстрілів. Вказані обставини суттєво обмежували пересування позивача та можливість зосередитися на правових питаннях. 
Також, посилався на обставини пов`язані зі здоров`ям - після перенесених двох операцій на хребті після отриманої травми та гриж, позивач не може вільно пересуватися, довго знаходитись в сидячому положенні, вимушений приймати ліки та проходити реабілітацію, що має вплив на своєчасний судовий захист.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 07.11.2025 клопотання представника ГУ ДПС у Сумській області задоволено. Позов залишено без розгляду. 
Позивач, не погодившись з ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне встановлення судом обставин справи, що призвело до помилкового висновку, просив її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам заявника щодо дати, в яку останній достеменно дізнався про спірне податкове повідомлення-рішення (11.07.2025), не отримання такого від податкового органу в строк, встановлений ПК України. Вважає, що саме з 11.07.2025 слід відліковувати строк звернення до суду з цим позовом.
Крім того, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги обставини введення воєнного стану на території України та хвороби позивача, що унеможливили своєчасне звернення до суду з цим позовом.
ГУ ДПС у Сумській області (далі - відповідач) подало відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.
Учасники справи про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, встановлений ч. 2 ст. 122 КАС України та поважних підстав такого пропуску ним не зазначено.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Строк звернення до адміністративного суду врегульований ст. 122 КАС України.
Відповідно до ч. 1 цієї статті позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС України).
Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень (ч. 4 ст. 122 КАС України).
Наведені норми встановлюють загальний строк звернення до адміністративного суду у публічно-правових спорах, водночас, передбачаючи застосування скорочених строків звернення до суду, за умови використання позивачем досудового порядку вирішення спору у випадках, коли законом передбачена така можливість або обов`язок, та можливість встановлення строків звернення до адміністративного суду іншими законами.
Спеціальними нормами, якими встановлені окремий порядок захисту порушених прав платників податків, в тому числі і в судовому порядку, є норми ПК України.
Так, відповідно до п. 56.1 ст. 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
Абзацами 1-3 п. 56.18 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.
Згідно з п. 56.19 ст. 58 ПК України у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.
Відповідно до п. 102.1 ст. 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання.
Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.
Застосування норм пунктів 56.18, 56.19 ст. 56, п. 102.1 ст. 102 ПК України в системному зв`язку дає підстави для висновку, що нормою пункту 56.18 встановлено спеціальний строк на оскарження платником податків податкових повідомлень-рішень та інших рішень про нарахування платнику грошових зобов`язань.
Велика Палата у постанові від 16.07.2025 у справі №500/2276/24 дійшла висновку, що строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання за умови попереднього використання досудового порядку становить один місяць, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження.
Підсумовуючи вказане вище, Велика Палата у згаданій вище постанові констатувала, що в адміністративному судочинстві можна виділити такі строки оскарження рішень / дій / бездіяльності суб`єкта владних повноважень:
1) якщо платник податків не оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку - строк звернення до суду становить 6 місяців (частина друга статті 122 КАС України);
2) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке не стосується нарахування грошових зобов`язань (наприклад, блокування ПН; присвоєння ризикового статусу тощо), - строк звернення до суду становить 3 місяці (частина четверта статті 122 КАС України);
3) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке передбачає нарахування грошових зобов`язань (наприклад, податкове повідомлення-рішення), - строк звернення до суду становить 1 місяць (пункт 56.19 статті 56 ПК України).
Приписами ч. 4 ст. 123 КАС України передбачено, що якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Як вбачається з матеріалів справи, податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Сумській області № 315437-24/18-20 прийняте 04.09.2023, оскаржено позивачем в адміністративному порядку, за наслідками якого рішенням ДПС України від 31.07.2025 скарга залишена скарги без розгляду з підстав пропуску строку на його оскарження.
До суду позивач оскаржив спірне рішення 05.08.2025 .
Враховуючи, що ДПС України за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 не прийнято рішення по суті, суд першої інстанції вірно зазначив, що строк звернення до суду слід відліковувати з дати отримання позивачем податкового повідомлення-рішення від 04.09.2023.
При цьому, такий строк становить шість місяців згідно ч. 2 ст. 122 КАС України.
За твердженням апелянта, спірне податкове повідомлення-рішення він отримав лише 11.07.2025 у відповідь на його заяву та в межах строку, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України звернувся до суду з цим позовом.
Водночас, як вірно зазначив суд першої інстанції, оскаржуване рішення надіслане за адресою реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , якою є: АДРЕСА_1 , яке 10.10.2023 повернулось відправнику у зв`язку із закінченням терміну зберігання, що підтверджується відомостями з паспорту, копіями конверту та рекомендованого повідомлення про вручення.
Згідно з п. 58.3 ст. 58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Пунктом 42.2 ст. 42 ПК України передбачено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Відповідно до п. 42.5 ст. 42 ПК України у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Відповідно до пункту 4 розділу ІІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 грудня 2015 року № 1204 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 року за № 124/28254 (в редакції, що діяла на час надіслання спірних податкових повідомлень-рішень), якщо пошта (поштова служба) не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти податкове повідомлення-рішення, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштою (поштовою службою) в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
З наведених норм вбачається, що надіслане контролюючим органом податкове повідомлення-рішення рекомендованим листом з повідомленням про вручення на податкову адресу платника податків, вважається врученим також у разі неможливості вручення адресату такого відправлення після проставлення поштовим органом відповідної відмітки з датою та причиною невручення.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що при направленні на адресу реєстрації ОСОБА_1 податкового повідомлення-рішення податковим органом дотримано п. 42.2 ст.42 ПК України.
В свою чергу, добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.
Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 24.09.2019 у справі № 825/1109/16 та від 09.10.2018 у справі 820/1864/17.
Враховуючи викладені вище обставини, контролюючий орган, не маючи інших правових механізмів для отримання персональних даних про платника податків, вправі розраховувати на актуальність (відповідність) даних облікової картки та, відповідно, у випадку недотримання платником податків приписів закону та невиконання обов`язку інформувати податковий орган про зміну своїх персональних даних, має нести ризик настання негативних наслідків такої поведінки.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17798/18 та від 23 вересня 2021 року у справі № 640/8096/19.
Крім того, судовою палатою з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 810/3116/18 зазначено, що відповідно до п. 42.2. ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. Судом також зазначено, що постійне неотримання поштової кореспонденції, яка направляється контролюючим органом на адресу платника податків є зловживанням останнім правом платника податків бути повідомленим контролюючим органом щодо прийнятих стосовно нього рішень.
Враховуючи, що податкове повідомлення-рішення від 04.09.2023 направлено податковим органом за адресою реєстрації позивача, проте повернуто з відміткою за закінченням встановленого строку зберігання, останнє слід вважати врученим ОСОБА_1 у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення – 10.10.2023.
Доводи апелянта щодо відсутності у поштовому повідомленні відомостей про документи, які направлялись поштою, колегія суддів вважає такими, що не спростовують дату, в яку вважається, що позивач отримав спірне податкове повідомлення-рішення з огляду на наступне.
Пунктом 8 Правил надання послуг поштового зв`язку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270 (далі - Правила № 270) передбачено, що оператори поштового зв`язку надають послуги з пересилання внутрішніх та міжнародних поштових відправлень, поштових переказів, зокрема, до внутрішніх поштових відправлень належать: листи - прості, рекомендовані, з оголошеною цінністю.
Згідно п. 11 Правил № 270 поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/ вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю.
Відповідно до п. 19 Правил № 270 внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю можуть прийматися для пересилання з описом вкладення та/або з післяплатою.
Колегія суддів зазначає, що Правила № 270 не встановлюють вимог до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення в частині зазначення реквізитів документа, що надсилається.
При цьому, Правилами визначено окремі категорії поштових відправлень: рекомендовані листи та листи з оголошеною цінністю; з описом вкладення можуть бути лише листи з оголошеною цінністю; до інших видів листів опис вкладення не передбачений.
Такі висновки сформовані Верховним Судом в постанові від 20 жовтня 2020 року у справі №140/30/20.
Крім того, податковим законодавством також не встановлено додаткових вимог до надсилання рішень податкового органу (зокрема, зазначення в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення реквізитів документа, що надсилається) окрім обов`язку надсилати їх за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням.
Щодо доводів скаржника про направлення податкового повідомлення-рішення на його поштову адресу із зазначенням невірного індексу колегія суддів вказує, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення «належним». При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю органу відправника, а тому не може свідчити про неправомірність його дій.
Вказані висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 25.04.2018 у справі № 800/547/17.
Враховуючи вірне зазначення податкової адреси позивача " АДРЕСА_1 ", що визнається самим позивачем, формування оператором зв`язку іншого індексу не суперечить висновку про те, що оскаржуване ППР направлено саме на дійсну податкову адресу ОСОБА_1 .
Крім того, як зазначає позивач, про існування оскаржуваного рішення він дізнався в кінці грудня 2024 року від державного виконавця, який здійснює примусове виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду у справі №480/5401/24 щодо стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу у розмірі 54 829,73 грн.
Тобто, про існування порушеного права, ОСОБА_1 достеменно знав у грудні 2024 р., скористався правом на оскарження рішення суду першої інстанції, прийнятого в межах справи № 480/5401/24, за наслідками якого Другим апеляційним адміністративним судом прийнято постанову від 21.04.2025 у справі №480/5401/24, яким рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Разом з тим, доказів неможливості звернутись до суду з позовом про скасування ППР від 04.09.2023 одночасно з оскарженням рішення Сумського окружного адміністративного суду у справі №480/5401/24 про стягнення податкового боргу позивач не надав.
Отже, спірне ППР вважається врученим позивачу 10.10.2023, про його існування ОСОБА_1 дізнався у грудні 2024 р., проте до суду з позовом звернувся у серпні 2025 р. тобто поза межами, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України строку, що також встановлено і судом першої інстанції.
Посилання апелянта на відсутність у нього до 11.07.2025 спірного ППР, розрахунку до нього не є такими, що свідчать про поважні підстави пропуску строку звернення до суду.
Колегія суддів зазначає, що позивач не був позбавлений права разом з цим позовом подати клопотання про витребування оскаржуваних документів, звернувшись до суду у визначений КАС України строк.
Колегія суддів, як і суд першої інстанції, відхиляє доводи апелянта щодо можливості поновлення пропущеного строку з підстав дії в Україні воєнного стану.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 58 постанови від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22 висловила правову позицію щодо дії воєнного стану як обставини поновлення строку на касаційне оскарження, відповідно до якої введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам собою факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.
Така правова позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 990/277/24.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що обставини введення в Україні воєнного стану могли ускладнити дотримання строку на подачу позовної заяви у цій справі, проте доводи скаржника не підтверджені жодними доказами.
Колегія суддів враховує, що введений в Україні воєнний стан суттєво ускладнив (подекуди унеможливив) вчинення певних дій фізичними та юридичними особами. Між тим, сама по собі ця обставина, без належного її обґрунтування крізь призму неможливості ситуативного (в конкретних умовах) виконання процесуальних прав і обов`язків учасника справи, й підтвердження її належними й допустимими доказами, не може слугувати підставою для поновлення пропущеного процесуального строку.
З урахуванням наведеного, колегія суддів не заперечує, що обставини введення в Україні воєнного стану могли ускладнити дотримання строку на подачу позовної заяви, втім, як вже зазначалось, такі доводи скаржника не підтверджені жодними доказами.
Доводи апелянта щодо наявності у нього хвороб, які унеможливили своєчасне звернення з цим позовом колегія суддів оцінює критично, оскільки наявні обставини не стали перешкодою для оскарження позивачем рішення суду у справі № 480/5401/24, подання заяв до податкового органу з метою отримання спірного ППР.
В свою чергу, позивач не зазначив, яким чином наведені ним обставини унеможливили подання саме цього позову.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі — ЄСПЛ) як джерело права.
У пункті 41 рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав: «Правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні строки мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків».
Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення від 28 жовтня 1998 року «de Rada Cavanilles v. Spain», Reports 1998-VIII, с. 3255, параграф 45, від 21 грудня 2010 року «Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine» № 17160/06 та № 35548/06, параграф 34, ЄСПЛ).
Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (див. рішення від 21 жовтня 2010 року «Diya 97 v. Ukraine», № 19164/04, параграф 47, ЄСПЛ).
У справі «Устименко проти України» ЄСПЛ зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.
Ураховуючи викладене вище, колегія суддів наголошує, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.
Натомість у справі, яка переглядається, позивач як у заяві про поновлення строку звернення до суду, так і в апеляційній скарзі не вказав, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили його звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк. Не наведено змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку.
Колегія суддів зауважує, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення залежить виключно від нього самого. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.
Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із позовом.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Також, Суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011).
Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 19.08.2021 у справі № 500/955/19, від 25.05.2023 у справі № 640/16276/21.
Із врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду та не зазначено об`єктивних, непереборних обставин, що перешкоджали йому скористатися правом на звернення у встановлений законом строк, що є підставою для залишення позову без розгляду.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 312, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 07.11.2025 по справі № 480/6307/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	А.О. Бегунц   Я.В. П`янова   	
Повний текст постанови складено 19.01.2026 року