ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року
м. Київ

справа № 545/3418/22
провадження № 61-12004св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 березня 2024 року в складі судді Даниленко Т. П. та постанову Харківського апеляційного суду від 10 липня 2024 року в складі колегії суддів: Яцини В. Б., Мальованого Ю. М., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила:
визнати недійсним у частині свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер 3-1433, видане державним нотаріусом Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області 19 грудня 2020 року ОСОБА_2., яким посвідчено її право на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнати недійсним у частині свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер 3-1434, видане державним нотаріусом Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області 19 грудня 2020 року ОСОБА_2., яким посвідчено її право на земельну ділянку площею 0, 0826 га, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 6325156100:00:007:0006, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
скасувати запис про право власності № 39805855 від 19 грудня 2020 року на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ;
скасувати запис про право власності від 19 грудня 2020 року на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0, 0826 га, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 6325156100:00:007:0006, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .
На обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік, ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входять частина житлового будинку з надвірними будівлями та частина земельної ділянки площею 0,0826 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок з господарськими спорудами вони побудували під час шлюбу за спільні кошти та спільною працею, відтак він є спільним сумісним майном подружжя, однак право власності на нього було зареєстроване за ОСОБА_3 . Також за її чоловіком було зареєстроване право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0,0826 га, кадастровий номер 6325256100:00:007:0006.
Після смерті ОСОБА_3 Харківською районною державною нотаріальною конторою Харківської області була відкрита спадкова справа № 166/2020. Спадкоємцями померлого є вона та їхні зі спадкодавцем діти, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Вона вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем. Також спадщину прийняла дочка ОСОБА_2 шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори. Інші діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали заяви про відмову від прийняття спадщини. 
За життя ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений 19 вересня 2001 року виконкомом Будянської селищної ради Харківського району Харківської області, відповідно до якого заповів на її ім`я все належне йому на момент смерті майно. Разом з тим вона на прохання ОСОБА_2 26 лютого 2020 року подала до Харківської районної державної нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини за законом та за заповітом після смерті чоловіка. 
Відмову від прийняття спадщини вона вчинила під впливом омани, так як на час відкриття спадщини перебувала у складному фізичному стані, скрутному матеріальному становищі, нести витрати по оформленню спадщини після смерті чоловіка не мала можливості. Відповідач запевнила її, що буде піклуватися та забезпечувати їй належні умови проживання в будинку. 
Разом з тим, після оформлення спадкових прав ОСОБА_2 її проживання в належній їй частині житлового будинку стало нестерпним. 
На її звернення 04 лютого 2022 року до Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя вона отримала відмову. Листом № 334/02.14 від 09 лютого 2022 року завідувач Харківською районною державною нотаріальною конторою Кормілець Ю.М. повідомила, що в своїй заяві від 26 лютого 2020 року вона повідомила нотаріуса, що все спадкове майно не є спільною сумісною власністю з померлим чоловіком ОСОБА_3 , що на видачу свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя не претендує, та що їй зміст статей 60,63 СК України державним нотаріусом було роз`яснено.
Оскільки строк відкликання заяви про прийняття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_3 сплив, при подачі цієї заяви ОСОБА_1 було роз`яснено положення статті 1270 ЦК України, та були видані документи на спадкове майно ОСОБА_2 , їй було запропоновано звернутися до органів судової влади.
Підписана нею заява про відмову від спадщини та про відмову від видачі свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя не містить відомостей про те, що вона цю заяву прочитала особисто. Вона підписала заяву без окулярів та лише погоджувалась з тим, що відмовляється від належної їй частки спадщини після смерті чоловіка. Вона не мала наміру відмовлятися від належного їй права власності на частину житлового будинку та частину земельної ділянки, які є спільною сумісною власністю подружжя. Окрім спірного житлового будинку в неї немає іншого житла. 
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.
Короткий зміст судових рішень в справі
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 04 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 10 липня 2024 року, в задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що державний нотаріус Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області Кормілець Ю. М. видала оспорювані свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 з урахуванням заяв спадкоємців ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відмову від прийняття спадщини.
Зі змісту заяви ОСОБА_1 №445 від 26 лютого 2020 року про відмову від спадщини вбачається, що вона відмовляється від прийняття спадщини, зазначає, що все спадкове майно не є спільною сумісною власністю з померлим чоловіком, на видачу свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя вона не претендує. Нотаріусом їй було роз`яснено статей 60, 63 СК України, статті 1270 ЦК України. Справжність підпису перевірено. Заява оформлена та зареєстрована нотаріусом у встановленому законом порядку. Крім того, вказана заява подана позивачем самостійно, за декілька днів до подачі відповідних заяв іншими спадкоємцями, що виключає будь-який вплив на неї заінтересованими особами. Скарг на незаконні дії нотаріуса позивач не подавала.
Позивач не надала належні та достатні докази на підтвердження того, що вона відмовилась від прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя під впливом омани, так як на час відкриття спадщини перебувала у складному фізичному стані, скрутному матеріальному становищі.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У серпні 2024 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_6 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 березня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 10 липня 2024 року ухвалити нове рішення про задоволення позову.
На обґрунтування касаційної скарги зазначала про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановахВерховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 130/2319/17-ц, від 30 квітня 2020 року в справі № 544/555/17, від 06 травня 2020 року в справі № 758/384/17, від 14 липня 2021 року в справі № 200/7924/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також оскаржила судові рішення з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
На момент звернення до суду належність спірного майна на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ніхто не оспорював. Відтак їй як дружині померлого ОСОБА_3 належить частина спірного майна і зі смертю чоловіка право власності на частину житлового будинку та земельної ділянки не припинилось.
У заяві від 26 лютого 2020 року вона відмовилась від прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 та не відмовлялась від свого права на частку у спільному сумісному майні подружжя.
Суд першої інстанції не встановив фактичні обставини справи, не визначив обсяг спадкового майна, яке входить до складу спадщини.
Після смерті одного з подружжя відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого з подружжя в об'єкті, який є спільним сумісним майном подружжя, не входить до складу спадщини.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року відкрито касаційне
провадження у справі та витребувано її матеріали з Харківського районного суду Харківської області.
15 жовтня 2024 року справа № 545/3418/22 надійшла до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів
та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного
провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може
встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 08 серпня 1970 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (день його смерті).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входять частина житлового будинку з надвірними будівлями та частина земельної ділянки площею 0,0826 га, кадастровий номер 6325256100:00:007:0006, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
За життя ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений 19 вересня 2001 року виконкомом Будянської селищної ради Харківського району Харківської області за реєстровим № 10, відповідно до якого заповів на ім`я ОСОБА_1 все належне йому на момент смерті майно.
Після смерті ОСОБА_3 26 лютого 2020 року Харківською районною державною нотаріальною конторою Харківської області була відкрита спадкова справа № 166/2020.
Спадкоємцями померлого є дружина ОСОБА_1 та їх спільні зі спадкодавцем діти ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Спадщину позивач ОСОБА_1 прийняла, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем, шо підтверджується відповідною довідкою селищної ради.
Також спадщину прийняла дочка ОСОБА_2 шляхом подачі 29 лютого 2020 року відповідної заяви до Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області, яка зареєстрована в книзі обліку спадкових справ за № 494.
Спадкоємці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в установленому законом порядку відмовилися від прийняття спадщини шляхом подання відповідних заяв до Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області.
26 лютого 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Харківської районної державної нотаріальної контори із заявою, в якій відмовилася від прийняття спадщини за законом та за заповітом після смерті її чоловіка ОСОБА_3 . Також цією заявою повідомила, що все спадкове майно не є спільною сумісною власністю з померлим чоловіком, на видачу свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя вона не претендує. Зміст статей 60, 63 СК України та статті 1270 ЦК України їй нотаріусом роз`яснені. 
Державним нотаріусом при посвідченні цієї заяви особу ОСОБА_1 встановлено на підставі паспорту, справжність її підпису перевірено.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 19 грудня 2020 року державним нотаріусом Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області Кормілець Ю. М., спадкоємицею майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дочка ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки площею 0,0826 га, кадастровий номер 6325156100:00:007:0006, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до показань допитаної в суді першої інстанції свідка ОСОБА_4 , вона є рідною сестрою відповідача ОСОБА_2 та дочкою позивача ОСОБА_1 . Після смерті батька вона разом з іншими спадкоємцями ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вирішили відмовитися від своїх часток у спадщині на користь молодшої сестри ОСОБА_2 , оскільки у неї немає власного житла. Першою відмову від спадщини оформила мати ОСОБА_1 , зробила це добровільно, свідомо. Родинні стосунки між ними були дружніми, часто спілкувались, ходили один до одного в гості, допомагали матері усім необхідним та ніяких конфліктів між ними не виникало. Стосунки почали погіршуватись з моменту, коли у матері виникла азартна залежність від гри у «Поштовий клуб», на що вона витрачала усі наявні у неї гроші, в тому числі і ті, які вони давали їй у якості утримання. Після того, як вони відмовились надавати їй гроші, вона почала погрожувати, що відбере назад будинок. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (згідно з частиною другою статті 1272 ЦК України). Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України).
Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.
Статтями 34, 71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.
Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя.
Після смерті одно із подружжя, відкривається спадщини тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.
Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя.
Згідно з частиною першою статті 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. 
У випадку, якщо особа добровільно відмовилася від видачі свідоцтва про права на частку в праві спільної сумісної власності, а у подальшому змінила своє рішення та звертається із заявою про видачу такого свідоцтва та про оспорення свідоцтва про право на спадщину, в яке включено таке майно, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.
Такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 04 листопада 2024 року у справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що відмову від прийняття спадщини вона вчинила під впливом омани, так як на час відкриття спадщини перебувала у складному фізичному стані, скрутному матеріальному становищі. Підписана нею заява про відмову від видачі свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя не містить відомостей про те, що вона цю заяву прочитала особисто. Вона підписала заяву без окулярів та лише погоджувалась з тим, що відмовляється від належної їй частки спадщини після смерті чоловіка. Вона не мала наміру відмовлятися від належного їй права власності на частину житлового будинку та частину земельної ділянки, які є спільною сумісною власністю подружжя. Вказані обставини, на її думку, є підставою для визнання недійсним у частині свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 грудня 2020 року та скасування записів про право власності ОСОБА_2 на спірний житловий будинок та земельну ділянку.
Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
У відповідності до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Встановивши, що позивач не надала належні та достатні докази на підтвердження написання нею заяви про відмову від прийняття спадщини та від видачі свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя під впливом омани, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні вимог про визнання недійсним у частині свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 грудня 2020 року та, як наслідок, відсутність підстав для задоволення вимоги про скасування записів про право власності ОСОБА_2 на спірну нерухомість.
Висновки судів не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених в касаційній скарзі постановах.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування
оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до необхідності
переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза
межами повноважень суду касаційної інстанції.
Обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень,
касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстав для їх скасування немає.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу
ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі
колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 березня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 10 липня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко