ПОСТАНОВА                                                                    
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                            
 
03 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 331/7746/23
провадження № 61-13627св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,
суб?єкт оскарження - Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),
заінтересована особа (стягувач) - Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Жовтневого районного суду 
м. Запоріжжя від 13 червня 2024 року у складі судді Яцун О. С. та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 2024 рокуу складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Кухаря С. В., Трофимової Д. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст заявлених вимог
 
У листопаді 2023 року  ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність посадових осіб - державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень 
у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Скарга мотивована тим, що у квітні 2023 року при оформленні своїх спадкових прав у приватного нотаріуса вона дізналася про наявність у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень інформації про те, що стосовно неї були відкриті два виконавчі провадження, які завершено, а саме: виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-31/2011, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 
21 жовтня 2011 року (далі - виконавчий лист № 2-31/2011), про стягнення 
з неї на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» 
(далі - ПАТ «ПроКредит Банк») заборгованості за рамковою угодою, яка складається з боргу за капіталом - 4 151 878,40 грн, боргу за процентами - 613 455,85 грн, боргу за процентами за фактичне користування простроченим капіталом - 93 295,77 грн, боргу з пені - 2 037 361,22 грн; виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа 
№ 2-31/2011 про стягнення з неї на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованості за рамковою угодою, яка складається з боргу за капіталом - 4 151 878,40 грн, боргу за процентами - 613 455,85 грн, боргу за процентами за фактичне користування простроченим капіталом - 93 295,77 грн, боргу 
з пені - 2 037 361,22 грн.
 
Заявник указувала, що в зазначених виконавчих провадженнях було накладено арешт на все майно боржника та заборонено здійснювати його відчуження.
 
Відповідно до інформації про виконавче провадження від 22 листопада 
2023 року описане та арештоване майно реалізоване Запорізькою філією ПП «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» на підставі договору про надання послуг з організації і проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 21 листопада 2012 року № 05/303/12/А 
і № 05/304/12/А. Платіжним дорученням від 21 грудня 2012 року № 1377 перераховано кошти від реалізації іпотечного майна в сумі 1 002 214,04 грн. Таким чином, вимоги ПАТ «ПроКредит Банк» від реалізації задоволено частково, а саме в сумі 1 002 214,04 грн.
 
Також зазначала, що постановою державного виконавця від 11 березня 
2013 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 виконавчий документ повернено стягувачу на підставі пункту 8 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (коштів від реалізації недостатньо для задоволення вимог). Виконавче провадження завершено.
 
Згідно з відповіддю Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на адвокатський запит від 23 серпня 2023 року № 37178-7-26-1 постановою державного виконавця від 29 грудня 2016 року у виконавчому провадженні 
№ НОМЕР_2 виконавчий документ повернено стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (боржник чи майно не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку). Виконавче провадження завершено.
 
11 жовтня 2023 року заявник на адресу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Одеса) направила заяву про зняття арешту, накладеного на нерухоме майно боржника, однак відповіді не отримала.
 
За повідомленням заступника начальника управління від 23 серпня 2023 року № 37178-7-26.1, термін зберігання матеріалів виконавчого провадження 
№ НОМЕР_2 сплив, матеріали виконавчого провадження знищено у січні 
2020 року.
 
ОСОБА_1 , зважаючи на те, що виконавчі провадження завершено, стягувач не звертався повторно до виконавчої служби, тобто з боку стягувача немає майнових претензій, а наявність протягом тривалого часу (одинадцять років) нескасованих арештів та заборон на відчуження майна боржника 
є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, просила визнати протиправною бездіяльність посадових осіб державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо незняття арешту з усього майна, яке належить боржнику; зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з усього майна, яке належить боржнику, накладений у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1
і № НОМЕР_2; зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2024 року скаргу задоволено.
 
Визнано неправомірною бездіяльність посадових осіб - державних виконавців Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо незняття арешту з рухомого та нерухомого майна, яке належить боржнику ОСОБА_1 .
 
Зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт накладений на все майно, яке належить боржнику ОСОБА_1 , накладений 
у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2.
 
Зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна.
 
Ухвала суду мотивована тим, що незняття арешту з майна боржника 
у виконавчих провадженнях саме за обставинами цієї справи 
є неправомірною бездіяльністю Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Одеса), а наявність протягом тривалого часу (понад 11 років) нескасованих арештів на майно боржника, за умови завершення виконавчого провадження та відсутності майнових претензій з боку стягувача, 
є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишено без задоволення.
 
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2024 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновками суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
11 жовтня 2024 року Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 
2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до даних АСВП арешт на все майно боржника не накладався. Підстави для закінчення виконавчого провадження визначені у статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є закінченням виконавчого провадження. У цьому випадку статтю 40 Закону України «Про виконавче провадження» не можна застосувати при поверненні виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не вчиняє будь-яких заходів для погашення заборгованості перед банком. Станом на теперішній час немає підстав для зняття арешту з майна, оскільки інформації про погашення заборгованості немає, рішення суду є невиконаним.

 

 

Доводи інших учасників справи
 
13 листопада 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив, 
у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року - без змін.
 
Відзив мотивований тим, що оскільки виконавчий лист повторно не пред`являвся до виконання, суди дійшли правильного висновку про задоволення скарги, оскільки збереження арештів, накладених державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.
 
Зупинено дію ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2024 року, яка залишена без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року, до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
 
27 листопада 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,
 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що відповідно до даних АСВП на виконанні у відділі примусового виконання рішень перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа 
№ 2-31/2011 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованості за рамковою угодою, яка складається з: боргу за капіталом - 4 151 878,40 грн, боргу за процентами - 613 455,85 грн, боргу за процентами за фактичне користування простроченим капіталом - 93 295,77 грн, боргу 
з пені - 2 037 361,22 грн.
 
Постановою державного виконавця від 10 листопада 2011 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-31/2011.
 
Постановою державного виконавця від 11 березня 2013 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 виконавчий документ повернено стягувачу на підставі пункту 8 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (коштів від реалізації недостатньо для задоволення вимог).
 
Згідно з даними АСВП на виконанні у відділі примусового виконання рішень перебувало також виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання того ж виконавчого листа № 2-31/2011.
 
Постановою державного виконавця від 05 квітня 2013 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2.
 
Також постановою державного виконавця від 05 квітня 2013 року 
у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 .
 
Постановою державного виконавця від 29 грудня 2016 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 виконавчий документ повернено стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (боржник чи майно не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку).
 
З відповіді Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на адвокатський запит від 23 серпня 2023 року № 37178-7-26-1 відомо, що постановою державного виконавця від 29 грудня 2016 року у виконавчому провадженні 
№ НОМЕР_2 виконавчий документ повернено стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (боржник чи майно не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку). Термін зберігання матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_2 сплив, матеріали виконавчого провадження знищено у січні 2020 року.
 
11 жовтня 2023 року на адресу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(м. Одеса) Гуйтан Л. В. направила заяву про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
 
Листом Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 19 жовтня 2023 року № 51472-7-26.1 заявнику роз`яснено про відсутність підстав для зняття арешту з майна, вказано загальну суму до сплати та надано реквізити Відділу з метою подальшого зняття арешту з майна. Зазначений лист направлено на адресу боржника, яка була зазначена у заяві. Проте лист повернено відправнику у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.
 
Умови і порядок виконання судових рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час виникнення спірних правовідносин були врегульовані Законом України № 606-XIV «Про виконавче провадження», який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.
 
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (тут 
і надалі Закон № 606-XIV) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Згідно зі статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.
 
Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до  завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно зі статтею 49  цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно зі статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно зі статтею 48 цього Закону.
 
Частинами першою, другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що в разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
 
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
 
Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» визначені підстави зняття арешту з майна, у якій, серед іншого, зазначено, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.
 
Таким чином, законодавство чітко передбачає два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а  саме:
 
- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і  відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за  рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
 
- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
 
Водночас законодавство не передбачає обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.
 
Крім того, державний виконавець не має обов`язку знімати арешт з майна боржника в разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із направленням виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби.
 
Не містить таких підстав для зняття арешту й Закон України № 1404-VIII «Про виконавче провадження», який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.
 
Подібні висновки зроблені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11.
 
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Оскільки, за обставин цієї справи, доказів виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованості заявниця не надала, як і не надала доказів завершення виконавчих проваджень з виконання виконавчого листа 
№ 2-31/2011 на іншій підставі, яка давала б державному виконавцю право зняти арешт з майна боржника, а повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 8 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла до 05 жовтня 2016 року, та пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції після 05 жовтня 2016 року, не є підставою для зняття арешту з майна боржника, колегія суддів дійшла висновку, що 
в задоволенні скарги слід відмовити.
 
Зважаючи на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків щодо наявності підстав для задоволення скарги, у зв`язку з чим оскаржувані судові рішення слід скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про відмову в задоволені скарги.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але суди допустили неправильне застосування норм матеріального права, ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року слід скасувати й ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити.

 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про скасування судових рішень та ухвалення у справі нового судового рішення про відмову в задоволенні скарги, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 028,00 грн слід стягнути з ОСОБА_1 на користь Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити.
 
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні скарги.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)3 028,00 грн на відшкодування судових витрат.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані ухвала Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2024 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року
втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун
| М. Ю. Тітов
 
Відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України постанову оформив суддя Зайцев А. Ю.