ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 362/2765/25
провадження № 61-10956св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,

учасники справи:
заявник (стягувач) - ОСОБА_1 ,
суб?єкт оскарження - державний виконавець Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бойко Тетяна Олександрівна,
заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 
2025 року у складі судді Попович О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 25 липня 2025 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Нежури В. А., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст заявлених вимог

16 квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою на дії державного виконавця Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - державний виконавець) Бойко Т. О.

Скаргу мотивовано тим, що Васильківський міськрайонний суд Київської області на виконання рішення апеляційного суду Київської області від 17 квітня 
2018 року у справі № 362/5092/14-ц 24 жовтня 2018 року видав виконавчий лист.

18 березня 2019 року за цим виконавчим листом відкрито виконавче провадження.

Заявник указував, що постановами державного виконавця від 02 липня 
2019 року та від 05 січня 2024 року на боржника ОСОБА_2 двічі накладено штрафи - у розмірі 1 700,00 грн і 3 400,00 грн.

У лютому 2025 року стягувачу стало відомо, що боржник вільно виїжджає за кордон, і жодні виконавчі дії у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 не проводяться.

20 лютого 2025 року стягувач звернулась до Васильківського ВДВС щодо надання інформації про стан виконання виконавчого провадження № НОМЕР_1, на що відповіді не отримала.

23 березня 2025 року стягувач повторно звернулась із заявами до Васильківського ВДВС та Центрального міжрегіонального управління юстиції про надання постанови та її дати винесення про закриття/завершення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Зазначала, що, отримавши 07 квітня 2025 року конверт із трекінговим номером Укрпошти 0860105234057, стягувач вперше отримала постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1. Отже, фактично 07 квітня 2025 року стягувач вперше проінформована про те, що 18 жовтня 2024 року державний виконавець прийняла постанову про закінчення виконавчого провадження 
№ НОМЕР_1.

ОСОБА_1 просила визнати дії державного виконавця Бойко Т. О. щодо винесення постанови від 18 жовтня 2024 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 неправомірними; визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Бойко Т. О. від 18 жовтня 2024 року про закінчення виконавчого провадження.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2025 року скаргу залишено без розгляду.

Ухвала мотивована тим, що оскаржувана постанова винесена 18 жовтня 
2024 року, а скаргу подано 16 квітня 2025 року, тобто з істотним порушенням визначеного процесуальним законом десятиденного строку. Суд вказав, що 
у скарзі наводиться пояснення щодо дати отримання оскаржуваної постанови, однак клопотання про поновлення пропущеного строку для подання скарги 
в матеріалах справи немає.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2025 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

24 серпня 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 липня 2025 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що, звертаючись до суду із скаргою, ОСОБА_1 зазначала, що неодноразово подавала заяви до Васильківського ВДВС з метою отримання інформації про хід виконавчого провадження, однак її звернення залишалися без відповіді. Отримавши 04 квітня 2025 року конверт від Васильківського ВДВС, стягувач вперше отримала постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 та в установлений 10-денний строк звернулась зі скаргою до суду. Заявник вживала відповідних заходів як учасник виконавчого провадження, спрямованих на отримання відповідних документів від державного виконавця. Вона не мала реальної можливості дізнатись про стверджувальне нею порушення її прав до фактичного отримання постанови про закінчення виконавчого провадження. Вказує, що у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 759/20392/18 зазначено, що виходячи 
з результату системного аналізу процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якої пов`язано його початок, тобто після фактичної обізнаності особи про порушення її прав і свобод.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Васильківського міськрайонного суду Київської області.

02 жовтня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.

Фактичні обставини справи 

16 квітня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до суду скаргу на дії державного виконавця, у якій просила визнати дії державного виконавця Бойко Т. О. щодо винесення постанови від 18 жовтня 2024 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 неправомірними; визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Бойко Т. О. від 
18 жовтня 2024 року про закінчення виконавчого провадження.

На обґрунтування скарги вказувала, що 20 лютого 2025 року стягувач звернулась до Васильківського ВДВС щодо надання інформації про стан виконання виконавчого провадження № НОМЕР_1, на що відповіді не отримала.

23 березня 2025 року стягувач повторно звернулась із заявами до Васильківського ВДВС та Центрального міжрегіонального управління юстиції про надання постанови та її дати винесення про закриття/завершення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Отримавши 07 квітня 2025 року конверт із трекінговим номером Укрпошти 0860105234057, стягувач вперше отримала постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1. Отже, фактично 07 квітня 2025 року стягувач вперше проінформована про те, що 18 жовтня 2024 року державний виконавець прийняла постанову про закінчення виконавчого провадження 
№ НОМЕР_1.

До скарги ОСОБА_1 додала направлену на адресу ВДВС заяву про видачу (направлення Укрпоштою) постанови про закриття / завершення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 20 лютого 2025 року.

Згідно з описом вкладення у цінний лист 23 березня 2025 року ОСОБА_1 повторно направила заяву про направлення копії постанови виконавця.

Копія оскаржуваної постанови державного виконавця отримана заявником засобами поштового зв`язку 07 квітня 2025 року, що підтверджується конвертом за трек № 0860105234057 Васильківського ВДВС адресованого ОСОБА_1 (а. с. 15, 16).

Клопотання про поновлення строку на подання скарги на дії / бездіяльність державного виконавця в матеріалах справи немає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, 
а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Таким чином, виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

У частині першій статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Права та обов`язки виконавців передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Водночас загальні права та обов`язки сторін та інших учасників виконавчого провадження визначені частиною першою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Згідно зі статтею 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Частинами першою - другою статті 449 ЦПК України встановлено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.

Аналогічні положення містяться у частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено право особи на оскарження дій чи рішень органу виконавчої служби у 10-денний строк з моменту, коли така особа дізналася про порушення своїх прав діями або бездіяльністю посадових осіб органу виконавчої служби (приватним виконавцем) за виключенням випадків оскарження постанови виконавця про відкладення провадження виконавчих дій.

Пропущений з поважних причин строк може бути поновлений за клопотанням заявника порушеним одночасно із поданням скарги.

У постанові від 23 червня 2022 року у справі № 914/2265/20 Верховний Суд вказав: «водночас об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 04 лютого 2022 року у справі 
№ 925/308/13-г зазначила, що за порівняльного аналізу змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у положеннях 
статті 341 ГПК України, суд доходить висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні; доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. У цьому висновку Суд враховує, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя і сторони повинні очікувати їх застосування задля забезпечення дотримання принципу юридичної визначеності. Отже, під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 341 Господарського процесуального кодексу України, необхідно враховувати поведінку скаржника (чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження тощо). У висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, що 
є сталою та послідовною судовою практикою, суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, в постановах від 14 серпня 
2019 року у справі № 910/7221/17, від 12 січня 2021 року у справі 
№ 910/8794/17, від 12 жовтня 2021 року у справі № 918/333/13-г».

Верховний Суд у постанові від 01 листопада 2023 року у справі 
№ 904/3734/20, ухваленій за подібних правовідносин, вказав, що передумовою для розгляду скарги на дії чи бездіяльність державного, приватного виконавця по суті є встановлення факту подання цієї скарги у передбачений законом строк або наявності відповідного клопотання та обставин для поновлення такого строку, якщо його було пропущено саме з поважних причин. 

У протилежному випадку дії суду матимуть наслідком порушення права інших учасників спору, зокрема, виконавця, дії якого оскаржуються, а також та загальних засад судочинства (диспозитивності, рівності перед законом і судом та змагальності сторін).

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 13 листопада 
2025 року у справі № 718/4066/23 (провадження № 61-6813св25).

Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 у прохальній частині останньої просила визнати дії державного виконавця Бойко Т. О. щодо винесення постанови від 18 жовтня 2024 року про закінчення виконавчого провадження 
№ НОМЕР_1 неправомірними; визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Бойко Т. О. від 18 жовтня 2024 року про закінчення виконавчого провадження.

Питання про поновлення строку для подання скарги заявник не порушувала.

Більше того, зі змісту доданої до скарги заяви про видачу постанови про закриття/завершення виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 20 лютого 2025 року чітко видно, що заявнику було відомо про прийняте державним виконавцем рішення.

Ураховуючи, що заявнику було відомо про існування оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження станом на 20 лютого 2025 року, 
а також з огляду на звернення до суду зі скаргою 16 квітня 2025 року та відсутність поданого разом зі скаргою клопотання про поновлення строку, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про пропуск заявником строків на звернення зі скаргою, передбачених пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України, та, як наслідок, про залишення її без розгляду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення 
у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки 
у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості, 
а наведені в касаційній скарзі доводи не свідчать про помилковість або необґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій. 

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 25 липня 2025 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 
2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська