ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року	Львів	Справа № 297/2160/25 пров. № А/857/34224/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,
суддів – Обрізка І. М., Пліша М.А.,
за участю секретаря судового засідання – Доморадової Р. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 серпня 2025 року (головуючий суддя Ільтьо І.І., м. Берегове) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції УПП в Закарпатській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,
в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції УПП в Закарпатській області, в якому просить визнати незаконними дії капрала Метенько Р.В. щодо винесення постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №5014620 від 19.06.2025; скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №5014620 від 19.06.2025, стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000 грн.
Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що із матеріалів справи очевидно, що вимірювання швидкості приладом TruCAM здійснювалося в ручному режимі, без відповідної стабілізації, що створює реальний ризик значної технічної похибки у результатах. Вказує на порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки незважаючи на своєчасне подання ОСОБА_1 31 липня 2025 року клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, суд не забезпечив відповідного підключення для дистанційної участі в засіданні, призначеному на 08 серпня 2025 року. Звертає увагу на представництво відповідача в суді неналежною особою.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши докази, які є в матеріалах справи, та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 19.06.2025 капралом поліції УПП в Закарпатській області Метенько Р.В. винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА №5014620, якою позивача притягнуто до відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. 
Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 19.06.2025 о 10 год. 48 хв. 23 сек., в с. Яноші, дорога М-24 ОСОБА_1 керував автомобілем Mercedes-Benz GLE 250, д.н.з. НОМЕР_1 , зі швидкістю 86 км/год при дозволеній 50 км/год, чим порушив п. 12.4 ПДР України.
Не погодившись з цією постановою, позивач звернувся до суду. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що постанова інспектора поліції про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП є правомірною та винесеною відповідно до чинного законодавства, а позивачем на підтвердження підстав позову не надано суду жодних доказів. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками і зазначає наступне.
Відповідно до статті 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Як передбачено статтею 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Тобто, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Отже, наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення пункту п. 12.4 ПДР України, яким визначено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.
Згідно ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Колегія суддів наголошує, що стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Як вбачається з оскаржуваної постанови, вчинення позивачем адміністративного правопорушення (перевищення максимально допустимої швидкості руху у населеному пункті) встановлено за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20.
Згідно свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/32851, виданого державним підприємством Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів ДП «УКРМЕТРТЕСТСТАНДАРТ», лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 є чинним до 03.12.2025 та придатним до застосування.
Лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.
Колегія суддів зазначає, що згідно посібника користувача TruCAM ІІ LTI 20/20, вимірювач швидкості транспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM ІІ призначений для вимірювання швидкості руху транспортних засобів в ручному або автоматичному режимах.
Вимірювач відноситься до мобільних приладів контролю за дотриманням правил дорожнього руху. Вимірювач використовується під час контролю швидкості транспортних засобів підрозділами Національної поліції та уповноваженими організаціями.
У ручному режимі оператор сам обирає транспортний засіб, швидкість руху якого буде виміряна. При цьому можливий режим фотовідеофіксації. У автоматичному режимі при перевищенні встановленого обмеження швидкості руху транспортних засобів здійснюється фотовідеофіксація події, що має ознаки порушення ПДР.
Виходячи з наведеного, лазерний вимірювач TruCAM ІІ LTI 20/20 відноситься саме до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів. Окрім основного («ручного режиму роботи») даний лазерний вимірювач швидкості також може бути застосований з метою автоматичного режиму фіксації правопорушення.
Правильність реалізації у приладі «TruCAM» зазначеного алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації.
Застосування алгоритму шифрування AES забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі «TruCAM», але також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії.
Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення Правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом «TruCAM».
Як визначено ст.283 КУпАП, у п. 5 оскаржуваної постанови зазначено, що швидкість вимірювалась приладом TruCAM ТС 008374.
На підтвердження факту порушення швидкісного режиму водієм транспортного засобу Mercedes-Benz GLE 250, д.н.з. НОМЕР_1 , відповідачем надано фото з лазерного вимірювача швидкості TruCAM ТС 008374 від 19.06.2025, з якого вбачається, що відбулося перевищення максимальної швидкості руху на 36 км/год. о 10:46:19.
Таким чином, покази приладу «TruCam LTI 20/20» були вірно оцінені працівником поліції як доказ, в розумінні ст. 251 КУпАП, вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.
Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність достатніх, належних та допустимих доказів, які вказують на вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП, та про відсутність підстав для визнання протиправною оскаржуваної постанови.
Покликання апелянта на порушення судом першої інстанції процесуальних норм не впливають на правомірність оскаржуваної постанови. Скаржнику надана можливість взяти участь в судовому засіданні на стадії апеляційного розгляду. Жодних нових обставин, які б не з`ясовував суд першої інстанції, позивачем не повідомлено і доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин не надано.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального або порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
При обґрунтуванні цієї постанови апеляційним судом також враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно приписів статті 139 КАС України не підлягають відшкодуванню в користь позивача понесені ним судові витрати.
Керуючись статтями 272, 286, 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 серпня 2025 року у справі №297/2160/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	М.А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 12 січня 2026 року