ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/8758/23 Головуючий суддя І інстанції Мельникова І. Д.
Провадження № 22-ц/818/4028/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про повернення безпідставно набутого майна (коштів)

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Цимбалюка Сергія Васильовича на рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2025 року у справі за позовом керівника Салтівської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів.
Позовна заява мотивована тим, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю літ. «А-3» площею 491,6 кв.м., що знаходяться на земельній ділянці площею 0,1085 га, кадастровий номер: 6310137500:12:003:0032, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Разом з цим на підставі рішення Харківської міської ради від 17.04.2019 №1547/19 ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку з кадастровим номером 6310137500:12:003:0032, за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,1085 га строком до 01.05.2024. На підставі вказаного рішення між Харківською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі від 06.09.2019. У подальшому на підставі угоди про розірвання договору оренди землі від 25.11.2020 договір оренди землі від 06.09.2019 розірвано (інше речове право припинено від 27.11.2020). 

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку, площею 0,1085 га, кадастровий номер: 6310137500:12:003:0032, що розташована на території АДРЕСА_1 , з 09.03.2021 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.2021 № 5/21.

Таким чином, відповідачем у період з 27.11.2020 по 08.03.2021 не сплачено за користування земельною ділянкою плату за землю у розмірі 120437,59 грн.

Посилаючись на вказані обставини, представник прокуратури 24.10.2023 подав заяву про збільшення позовних вимог та остаточно просив суд стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати на користь Харківської міської ради в сумі 120437,59 грн. та стягнути витрати по оплаті судового збору.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2025 року позов керівника Салтівської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах Харківської міської ради - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у вигляді орендної плати в сумі 120437,59 грн. 

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури сплачений судовий збір згідно платіжної інструкції №1938 від 22.08.2023 в розмірі 2684,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представника ОСОБА_1 - адвокат Цимбалюк Сергій Васильович подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Судові витрати розподілити відповідно до ЦПК України.

Вказав, що зважаючи на конкретно визначених характер правовідносин у цій справі та надані прокурором докази у підтвердження позовних вимог, відповідач ОСОБА_1 не може погодитися з розміром коштів, що підлягають до стягнення та періодом часу, за який вони були нараховані. 

Зазначив, що витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.Натомість, позивачем в обґрунтування своїх вимог щодо стягнення визначеної у розрахунку орендної плати не надано витягу з технічної документації щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, загальними площею 0,1085 га та будь-яких даних щодо зміни її подальшого розміру. При цьому звертаю увагу, що позивачем здійснено розрахунок суми безпідставно збережених коштів без наявності даних щодо розміру нормативної грошової оцінки земельних ділянок та в протиріч наявній інформації про це, який може бути визначено у вигляді витягу з технічної документації після формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав в порядку, визначеному статтею 79-1 ЗК України, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду у справах №920/739/17 від 10.09.2018, №922/3780/17 від 29.01.2019, №908/220/18 від 19.02.2019, №922/587/18 від 06.02.2019, проте всупереч вказаних правових позицій судом першої інстанції приймаються вказані розрахунки як належний та допустимий доказ суми стягнення грошових коштів. Отже, судом першої інстанції помилково прийнято до уваги розрахунок позивача, відповідно до якого розмір орендної плати за володіння і користування вищезазначеною земельною ділянкою в період з 27.11.2020 по 08.02.2021, збереженої (заощадженої) у себе відповідачем, становить 120 437, 59 грн. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази - витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номер 6310137500:12:003:0032, які дозволяли суду дійти категоричних висновків про розмір заборгованості відповідача на конкретну дату. Одночасно, використання при розрахунках орендної плати коефіцієнтів функціонального призначення має визначатися не позивачем самостійно і на власний розсуд, а лише на підставі відповідного витягу із нормативно-грошової оцінки землі, встановленого місцевим підрозділом Держгеокадастру, який відсутній в матеріалах справи.
Зазначив, що рішення суду що оскаржується не відповідає фактичним обставинам в частині періоду заборгованості відповідача, тривалість якого в певній частині залежала виключно від волі саме Харківської міської ради, що обумовлено наступним. Позивачем заявлено до стягнення суму коштів у розмірі 80 189,90 грн., яка нарахована за період з 01.01.2021 по 08.03.2021. Кінцева дата, на думку позивача та суду визначається обставиною внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про право власна відповідача ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 6310137500:12:003:20 Водночас, наведене не є вірним ні зі сторони позивача, ні суду. Так, відповідно до пункту 6.1. договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.01.21 посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Галіщевою О.А., реєстровий №21, який міститься матеріалах справи, право власності на земельну ділянку виникає у покупця після сплати ним вартості земельної ділянки та державної реєстрації права власності на землю, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Згідно платіжного доручення №897 від 03.02.2021 ОСОБА_1 було перераховано на рахунок міського бюджету суму коштів у розмірі 736 192,97 грн., що відповідало вимогам пункт 2.2.2 договору купівлі-продажу від 29.01.2021 та складало решту суми вартості земельної ділянки. Таким чином, саме 03.02.2021 ОСОБА_1 повністю оплати вартість земельної ділянки. Далі, з метою державної реєстрації права власності на земельну ділянку, ОСОБА_1 звернувся до Харківської міської ради надати підтвердження отримання коштів за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29.01.2021 і лише 22.02.2021 Харківська міська рада своїм листом №В-2-70/0/82-21.02 - 35 підтвердила факто повного розрахунку за вказаним договором. Реєстрація речового права на земельну ділянку з кадастровим номером 6310137500:12:003:22 за ОСОБА_1 09.03.2021 було обумовлено саме відсутністю листа Харківської міської рад, про остаточний розрахунок за договором купівлі-продажу від 29.01.2021. Вважаємо, що період за який мало здійснюватися нарахування коштів мав обмежуватися в 2021 році саме датою повного розрахунку за придбану земельну ділянку, а саме - 03.02.2021. Також, прокурор просив стягнути кошти за період, коли між сторонами існували договірні відносини засновані на договорі оренди землі від 23.08.2019, відомості щодо припинення дії якого було внесено до Державного реєстру лише 27.11.2021. При цьому прокурор просив стягнути кошти в тому числі за 27.11.2021.
Також суд першої інстанції не надав належної уваги змісту Акту обстеження земельної ділянки від 08.08.2023 та його змісту, хоча як і прокурор суд послався на вказаний Акт, як на підтвердження використання ОСОБА_1 земельної ділянки в певному розмірі та у певний період. Разом з тим, за змістом Акту від 08.08.2023 вбачається, що головний спеціаліст Інспекції з контролю та використанням земель комунальної власності Департаменту земельних відносин Харківської міської ради на підставі частини 2 статті 83 та статті 187 ЗК України провів лише комплекс перевірочних заходів щодо додержання земельного законодавства при використанні земельної ділянки з кадастровим номером 6310137500:12:003:0032, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Насамперед слід зазначити, що станом на 08.08.2023 ОСОБА_1 вже був власником вказаної земельної ділянки, а відтак, з урахуванням приписів частини 2 статті 83 та статті 187 ЗК України будь- хто з уповноважених працівників Харківської міської ради не мав повноважень обстежувати земельні ділянки, що належать фізичним або юридичним особам на праві приватної власності.
Таким чином, вказаний доказ не міг бути прийнятий судом до уваги через його недопустимість з підстав отримання з порушенням порядку, встановленого законом. Навіть незважаючи на це, Акт від 08.08.2023 не місить інформацію про факти та обставини, якими керувався представник Харківської міської ради, який здійснив незаконне обстеження земельної ділянки приватної форми власності, стверджуючи про використання ОСОБА_1 земельної ділянки у вказаний період та у вказаному розмірі. Вказаний спеціаліст у пункті 2 Акту від 08.08.2023 вказав, що земельна ділянка не огороджена, а відтак стверджувати про можливість її використання ОСОБА_1 саме в розмірі 0,1085 га - безпідставно. Акт не містить обґрунтування саме цієї площі та у вказаний період. Таким чином, вказані вище обставини свідчать про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм процесуального права.

У письмовому відзиві представник позивача ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення залишити без змін.
Вказав, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю літ. «А-1» площею 491,6 кв.м., (договір купівлі-продажу №1821 від 12.03.2008), що знаходяться на земельній ділянці площею 0,1085 га, кадастровий номер: 6310137500:12:003:0032, за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому, рішенням Харківської міської ради від 17.04.2019 №1547/19 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку площею 0,1085 га з кадастровим номером 6310137500:12:003:0032 за адресою: АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-1» строком до 01.05.2024. На підставі вказаного рішення між Харківською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі від 23.08.2019 б/н (номер запису про інше речове право: 33148181; дата державної реєстрації:06.09.2018). Додаткові угоди до Договору не укладались.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6310137500:12:003:0032 площею 0,1085 га за адресою: АДРЕСА_1 з 06.09.2019 було зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі Договору (номер запису про інше речове право: 33148181; дата державної реєстрації: 06.09.2018). Інше речове право припинено 27.11.2020. Рішенням Харківської міської ради від 19.08.2020 № 2241/20 ОСОБА_1 продано земельну ділянку площею 0,1085 га з кадастровим номером 310137500:12:003:0032 за адресою: АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «А-1» (багатофункціональний комплекс). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6310137500:12:003:0032 площею 0,1085 га за адресою: АДРЕСА_1 з 09.03.2021 зареєстроване за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.01.2021 № 21 (номер відомостей про речове право: 40925220: дата державної реєстрації: 09.03.2021).
Водночас, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 03.04.2018 право власності на нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 491,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12.03.2008 № 1821 та з 12.04.2023 внесено відомості щодо зміни з нежитлова будівля літ. «А-1» загальною площею 491,6 кв.м на житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами загальною площею 823,4 кв.м. 
Таким чином, ФОП ОСОБА_1 в період часу з 27.11.2020 по 08.03.2021 використовував земельну ділянку (кадастровий номер 6310137500:12:003:0032) площею 0,1085 га за адресою: АДРЕСА_1 без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України. На підставі вищевказаних документів, Департаментом земельних відносин Харківської міської ради здійснено розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання ОСОБА_1 вищезазначеної земельної ділянки без правовстановлюючих документів. 
Так, розрахунок безпідставно збережених коштів за використання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1085 кв.м. (0,1085 га), кадастровий номер 6310137500:12:003:0032, у період з 27.11.2020 по 31.12.2020 складає 40247,69 грн. Розрахунок безпідставно збережених коштів за використання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1085 кв.м. (0,1085 га), кадастровий номер 6310137500:12:003:0032, у період з 01.01.2021 по 08.03.2021 складає 80189,90 грн. Таким чином, ОСОБА_1 у період з 27.11.2020 по 08.03.2021 не сплачено за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі у сумі 120437,59 грн (40247,69 грн + 80189,90 грн), внаслідок чого останній зберіг у себе майно-грошові кошти. Верховний Суд у постановах від 12.06.2019 у справі № 922/902/18, від 08.08.2019 у справі № 922/1276/18, від 01.10.2019 у справі № 922/2082/18, від 06.11.2019 у справі № 922/3607/18 неодноразово зазначав, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. За ч. 7 ст. 21 Закону відомості про нормативну грошову оцінку земель вносяться до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації з такої оцінки. Згідно з витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 03.09.2020 № 5763 нормативна грошова оцінка земельної ділянки із кадастровим номером 6310137500:12:003:0032 за адресою: АДРЕСА_1 , становить 5326901 грн. Вказані вище розрахунки здійснено на підставі Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №5763 від 30.09.2020, із застосуванням відповідних арифметичних показники коефіцієнтів: Кф- коефіцієнту функціонального використання земельної ділянки, Км2 - коефіцієнту, який характеризує зональні фактори місцеположення земельної ділянки в межах міста та КмЗ - коефіцієнту, який характеризує локальні фактори місцеположення земельної ділянки за територіально-планувальними, інженерно-геологічними, історико-культурними, природно-ландшафтними, санітарно-гігієнічними умовами та рівнем облаштування території. Зазначений Витяг прокурором разом з іншими матеріалами долучено до позовної заяви та останній перебуває у матеріалах справи №643/8758/23, а отже твердження представника відповідача про здійснення розрахунків орендної плати позивачем самостійно і на власний розсуд є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Вказує, що не можна погодитись і з доводами Відповідача про зменшення періоду за який проведено розрахунок безпідставно збережених коштів. Земельним законодавством та законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, що моментом виникнення, зміни та припинення речових прав на земельну ділянку є момент державної реєстрації такого права. Як зазначалось вище, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 6310137500:12:003:0032 площею 0,1085 га за адресою: АДРЕСА_1 припинилось в момент державної реєстрації припинення речового права, а саме: 27.11.2020. Водночас, право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6310137500:12:003:0032 площею 0,1085 га за адресою: АДРЕСА_1 виникло у ОСОБА_1 в момент державної реєстрації речового права, а саме: 09.03.2021. Таким чином, саме у період з 27.11.2020 по 08.03.2021 ОСОБА_1 використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів та відповідно не сплачував плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого останній зберіг у себе майно-грошові кошти. Відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним.
Щодо акту обстеження земельної ділянки з кадастровим номером: 6310137500:12:003:0032, за адресою: АДРЕСА_1 , як допустимого доказу у справі. Відповідно до зазначеного акту, обстеження, проведене головним спеціалістом Інспекції з контролю за використанням та охороною земель комунальної власності Департаменту земельних відносин Харківської міської ради, здійснено з урахуванням витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 24.05.2019 № HB-6310018612019 та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про перебування земельної ділянки у приватній власності. Таким чином, акт обстеження земельної ділянки з кадастровим номером 6310137500:12:003:0032 складений головним спеціалістом Інспекції з контролю за використанням та охороною земель комунальної власності Департаменту земельних відносин Харківської міської ради в межах наданих повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства, тому є допустимим доказом у справі.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач використовував земельну ділянку № 6310137500:02:055:0003, яка перебувала у комунальній власності, без належних правових підстав, а саме укладеного між ним та власником (Харківською міською радою) договору оренди, внаслідок чого саме ХМР, належить право вимагати сплату коштів за використання відповідачем земельної ділянки, без достатньої правової підстави. Тому слід стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до положень статті 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Згідно з пунктом в) частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.
Плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів; орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (підпункти 14.1.125, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14, пункт 288.5 статті 288 ПК України).
У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України (пункт 7.12. постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20).
Відповідно до п. 3 ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках та порядку, що визначені законом.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Стаття 56 Цивільного процесуального Кодексу України (далі - ЦПК України) передбачає право прокурора звертатися до суду загальної юрисдикції з позовною заявою в інтересах держави.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Конституційний суд України у рішенні від 08.04.1999 у справі № З-рн/99 зазначив, що із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначають з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовують в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначають орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
У справах за позовами прокурорів, заявлених в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює представництво їх інтересів в суді. Статус позивача прокурор набуває лише у випадках, коли звертається з позовом в інтересах держави у разі відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду (постанова ВСУ від 21.02.2018 у справі № 553/3280/16-а).
Прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно.
Згідно зі ст.ст. 7, 140 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Територіальна громада має право самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і Законів України.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі — Закон) однією з форм місцевого самоврядування є представництво спільних інтересів територіальних громад, сіл селищ, міст через міські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Як визначено ст. 10 Закону міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16 Закону від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Згідно зі ст.26, ст.33 Закону та ст. 12 Земельного кодексу України до компетенції сільських, селищних, міських рад, та їх виконавчих органів належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, зокрема розпорядження землями територіальних громад, здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охоронною земель, вирішення земельних спорів та інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Частиною 5 ст. 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
При цьому, враховуючи вимоги ст. 19 Конституції України, територіальна громада м. Харкова як власник спірної земельної ділянки делегує Харківській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.
У зв`язку з викладеним, Харківська міська рада є належним позивачем у вказаній справі.
В той час, Харківська міська рада у судовому порядку не вживає відповідних заходів та не здійснює захист порушених законних економічних (матеріальних) інтересів місцевого самоврядування, територіальної громади міста та як наслідок й інтересів держави в цілому за фактом несплати ОСОБА_1 плати за користування земельною ділянкою у передбаченому законодавством розмірі.
Салтівською окружною прокуратурою міста Харкова повідомлено Харківську міську раду листом від 12.07.2023 за № 53-100-3208вих23 про зазначені порушення.
Оскільки Харківська міська рада не скористалася своїм правом на звернення до суду з відповідним позовом, що свідчить про її бездіяльність, у керівника Салтівської окружної прокуратури міста Харкова були підстави, передбачені ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України для звернення до суду з даним позовом.
Так, відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Згідно з ч. 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Згідно зі ст.ст. 125, 126 ЗК України та ст. 182 ЦК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» від 17.05.2011 № 6, за відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної форми власності.
Відповідно до статті 206 Земельного кодексу (ЗК) України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
За положеннями до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
Згідно із пунктом 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року (справа 905/1680/20) в п. 7.10 зазначено, що «у випадку використання землекористувачем сформованої земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію йому вартості неотриманої орендної плати в порядку статті 1212 ЦК України».
Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Частиною 3 ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» ЦК України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі №6-88ц-13, постанова ВПВС у справі №587/430/16- ц, №629/4628/1б-ц від 23.05.2018, №922/3412/17 від 20.11.2018, №917/1739/17 від 04.12.2019).
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Під безпідставно збереженим майном мається на увазі грошові кошти в розумінні ст.ст. 179, 190 ЦК України, оскільки відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним.
Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 року у справі №922/207/15, постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, постановах Великої Палата Верховного Суду від 23.05 2018 року у справі №629/4628/16-ц, від 13.02.2019 року у справі №320/5877/17, постанов Верховного Суду від 30.11.2016 у справі №922/1008/15, від 07.12.2016 у справі №922/1009/15, від 12.04.2017 у справі №922/207/15, від 21.01.2019 у справі №902/794/17).

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що актом обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю літ. «А-3» площею 491,6 кв.м., що знаходяться на земельній ділянці площею 0,1085 га, кадастровий номер: 6310137500:12:003:0032.
ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу №1821 від 12.03.2008 на праві власності належить нежитлова будівля літ. «А-1» загальною площею 491,6 кв.м. по АДРЕСА_1 , що підтверджується даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
На підставі рішення Харківської міської ради від 17.04.2019 №1547/19 ОСОБА_1 надано в оренду земельну ділянку з кадастровим номером 6310137500:12:003:0032, за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,1085 га строком до 01.05.2024. 
На підставі вказаного рішення між Харківською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі від 06.09.2019. 
У подальшому на підставі угоди про розірвання договору оренди землі від 25.11.2020 договір оренди землі від 06.09.2019 розірвано (інше речове право припинено від 27.11.2020).
Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6310137500:12:003:0032 площею 0,1085 га за адресою:  АДРЕСА_1 з 09.03.2021 зареєстроване за ОСОБА_1 (РНОКПП договору купівлі-продажу земельної ділянки від реєстрації: 09.03.2021). 
29.01.2021 між Харківської міською радою та ОСОБА_1 був укладений договір за №5/21 купівлі продажу земельної ділянки площею 1085 кв.м. (0,1085 га), кадастровий номер 6310137500:12:003:0032 за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 03.04.2018 право власності на нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 491,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 (РНОКПІ НОМЕР_1 ) на підставі договору купівлі-продажу від 12.03.2008 №1821 та з 12.04.2023 внесено відомості щодо зміни з нежитлова будівля літ. «А-1» загальною площею 491,6 кв.м на житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами загальною площею 823,4 кв.м. 08.03.2021.
Отже, ОСОБА_1 в період часу з 27.11.2020 по 08. 03. 2021 використовував земельну ділянку (кадастровий номер 6310137500:12:003:0032) площею 0,1085 га за адресою: АДРЕСА_1 без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України.
Відповідно до розрахунків Харківської міської ради сума безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання ОСОБА_1 вищезазначеної земельної ділянки площею 1085 кв.м. (0,1085 га), кадастровий номер 6310137500:12:003:0032, у період з 27.11.2020 по 31.12.2020 складає 40247,69 грн. 
Розрахунок безпідставно збережених коштів за використання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1085 кв.м. (0,1085 га), кадастровий номер 6310137500:12:003:0032, у період з 01.01.2021 по 08.03.2021 складає 80189,90 грн. 
Вказані розрахунки здійснено на підставі Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №5763 від 30.09.2020.
Таким чином, ОСОБА_1 у період з 27.11.2020 по 08.03.2021 не сплачено за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі у сумі 120437,59 грн (40247,69 грн + 80189,90 грн), внаслідок чого останній зберіг у себе майно - грошові кошти.
Відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним.
Частинами 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
З урахуванням положень статей 120,125 ЗК України та статті 1212 ЦК України до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.09.2020 у справі №922/4073/19.
Частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Відповідно до ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
За ч. 7 статті 21 Закону відомості про нормативну грошову оцінку земель вносяться до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації з такої оцінки.
Згідно з витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 03.09.2020 № 5763 нормативна грошова оцінка земельної ділянки із кадастровим номером 6310137500:12:003:0032 за адресою: АДРЕСА_1 становить 5326901 грн.(а.с.24,86)
Суд зазначає, що визначення даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки в інший спосіб, ніж шляхом оформлення витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель вимогами чинного законодавства не передбачено, а отже позивач при здійсненні розрахунку суми безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки правомірно використав інформацію саме з вищевказаного витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. Верховний Суд у постановах від 12.06.2019 у справі № 922/902/18, від 08.08.2019 у справі № 922/1276/18, від 01.10.2019 у справі № 922/2082/18, від 06.11.2019 у справі № 922/3607/18 неодноразово зазначав, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
За змістом статті 93 Земельного кодексу України та статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до статті 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані, зокрема, своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.
Таким чином, ОСОБА_1 використовував земельну ділянку № 6310137500:12:003:0032, яка перебувала у комунальній власності, без належних правових підстав, а саме укладеного між ним та власником (Харківською міською радою) договору оренди, внаслідок чого саме ХМР, належить право вимагати сплату коштів за використання відповідачем земельної ділянки, без достатньої правової підстави.
Згідно з частиною другою статті 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Відповідно до пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
За приписами частини другою статті 20 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно розрахунків Харківської міської ради сума безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання ОСОБА_1 вищезазначеної земельної ділянки площею 1085 кв.м. (0,1085 га), кадастровий номер 6310137500:12:003:0032, у період з 27.11.2020 по 31.12.2020 складає 40247,69 грн. (а.с.87)
Розрахунок безпідставно збережених коштів за використання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1085 кв.м. (0,1085 га), кадастровий номер 6310137500:12:003:0032, у період з 01.01.2021 по 08.03.2021 складає 80189,90 грн. (а.с.88)
Вказані розрахунки здійснено на підставі Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №5763 від 30.09.2020 (а.с.86).
Вказані розрахунки відповідачем не спростовані та сумніву в суду не викликає.

Отже, ОСОБА_1 не сплачено за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 6310137500:12:003:0032 площею 1085 кв.м. (0,1085 га), по АДРЕСА_1 , плату за землю у встановленому законодавчими актами у розмірі 120437,59 грн (40247,69 грн + 80189,90 грн), внаслідок чого останній зберіг у себе майно - грошові кошти.
Аналогічна правова позиція узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, постановами Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі №922/1009/15 та від 12.04.2017 у справі № 922/207/15.
Аргументи скарги про те, що відповідачем було повністю сплачено на рахунок бюджету кошти відповідно до п.2.2.2 договору купівлі-продажу від 29.01.2021, і листом ХМР у відповідь на його звернення Харківська міська рада своїм листом №В-2-70/0/82-21.02 - 35 підтвердила факт повного розрахунку за вказаним договором, колегія суддів не приймає, як вбачаєтьсяз інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право оренди ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 6310137500:12:003:0032 площею 0,1085 га за адресою: АДРЕСА_1 припинилось в момент державної реєстрації припинення речового права, а саме: 27.11.2020, а право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6310137500:12:003:0032 площею 0,1085 га за адресою: АДРЕСА_1 виникло у ОСОБА_1 в момент державної реєстрації речового права, а саме: 09.03.2021, тому у період з 27.11.2020 по 08.03.2021 ОСОБА_1 використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів та відповідно не сплачував плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого останній зберіг у себе майно-грошові кошти.
Твердження про те, що акт про обстеження земельної ділянки є недопустимим доказом, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що акт обстеження земельної ділянки з кадастровим номером 6310137500:12:003:0032 складений головним спеціалістом Інспекції з контролю за використанням та охороною земель комунальної власності Департаменту земельних відносин Харківської міської ради в межах наданих повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства.
Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вищевикладеним.
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи викладене, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цимбалюка Сергія Васильовича-залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2025 року-залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2025 року.
Головуючий В.Б.Яцина.

Судді  Ю.М.Мальований.

Н.П. Пилипчук.