ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року	Львів	Справа № 260/5786/23 пров. № А/857/39217/25 А/857/46345/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Обрізко І.М., 
суддів Глушка І.В., Пліша М.А., 
за участю секретаря судового засідання Демчик Л.Р.,
за участю представника відповідача Андращук Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у місті Львові апеляційні скарги Західного міжрегіональне управління Міністерства юстиції на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2025 року, прийняте суддею Гебеш С.А. об 14 годині 11 хвилині у м. Ужгороді, повний текст складено 22 серпня 2025 року та додаткове рішення від 23 вересня 2025 року, прийняте о 14 годині 02 хвилині, повний текст складено 03 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення компенсації при звільненні за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки та середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі місцями – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі – ЗМУ МЮ, відповідач) з вимогами про стягнення компенсації при звільненні за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за період з 11.01.2020 по 09.08.2021; стягнення середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 11.01.2020 по день прийняття рішення судом.
В обґрунтування позову покликається на те, що відповідач при звільненні не виплатив йому грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України (КЗпПУ), та стягнення з нього середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.12.2023, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2024, адміністративний позов задоволено частково, а саме, стягнуто з ЗМУ МЮ на користь ОСОБА_1 компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки при звільненні за період з 11 січня 2020 по 09 серпня 2021. Врешті позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 06.03.2025 вказані судові рішення скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду із вказівкою, що під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно визначити розмір компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, установити середньоденний заробіток позивача за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення позивача, а також визначити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2025, яке є предметом перегляду апеляційним судом, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність ЗМУ МЮ щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані календарні дні щорічної та додаткової відпустки з 11 січня 2020 по 09 серпня 2021 в розмірі 53 133,22 грн.
Стягнуто із ЗМУ МЮ на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані календарні дні щорічної та додаткової відпустки з 11 січня 2020 по 09 серпня 2021 в розмірі 53 133,22 грн.
Стягнуто із ЗМУ МЮ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (виплати компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки) у сумі 337121,12 грн.
Суд виходив з того, що розмір компенсації за 58 календарних днів невикористаної відпустки позивача, враховуючи довідку видану перед звільненням позивача за період листопад – грудень 2019 становить 53 133,22 грн (916,09 грн х 58 дні).
Разом з тим, відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отож спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 09.08.2021 до 20.07.2022, а тому такий умовно варто поділити на дві частини, до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19.07.2022) і після нього.
Період з 09.08.2021 до 19.07.2022 регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.
Проте період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Отже, за період з 09.08.2021 до 19.07.2022 виплата становить 215 281,15 грн. (916,09 грн (середньоденна заробітна плата) х 235 дні: серпень 2021 – 15 робочих днів, вересень 2021 – 22, жовтень 2021 – 20, листопад 2021 – 22, грудень 2021 – 22, січень 2022 – 19, лютий 2022 – 20, березень 2022 – 22, квітень 2022 – 20, травень 2022 – 20, червень 2022 – 20, липень 2022 – 13).
За період затримки розрахунку з 20.07.2022 по 20.01.2023 (133 робочі дні) на користь позивача підлягають стягненню кошти у розмірі 121 839,97 грн. (916,09 грн х 133 дні).
Таким чином, загальний розмір коштів, що підлягають стягненню на користь позивача за весь період затримки розрахунку при звільненні (до 20.01.2023) становить 337121,12 грн. (215 281,15 грн. + 121 839,97 грн.).
Додатковим рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2025, яке є також предметом перегляду апеляційним судом, стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ЗМУ МЮ на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.
Приймаючи вказане судове рішення суд виходив з того, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідача в розмірі 20000,00 грн., підлягає зменшенню на підставі заперечень відповідача та у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України. Відтак, з огляду на категорію справи та обсяг наданих послуг адвокатом, виходячи з критерію пропорційності, розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 10000,00 грн.

З вказаними судовими рішеннями не погодилась сторона відповідача в особі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та подала апеляційні скарги, вважає, що судом порушено норми матеріального і процесуального права та має місце невідповідність висновків суду обставинам справа.
Мотиви апеляційної скарги щодо основного судового рішення зводяться до того, що, судом першої інстанції встановлено, що розмір компенсації за 58 календарних днів невикористаної відпустки позивача, враховуючи довідку видану перед звільненням позивача за період листопад - грудень 2019 становить 53 133,22 грн. Проте судом не взято до уваги та не досліджено в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції інформацію та довідку про доходи, надану відповідачем 15.05.2025 на вимогу протокольної ухвали суду від 17.04.2025, що є підставою для скасування рішення в розумінні ч.1 ст.317 КАС України.
Звертається увагу суду на те, що позивач в день звільнення не працював, а також, починаючи з дня звільнення і станом на день відкриття судом провадження у справі 260/5786/23, не звертався з вимогою про розрахунок до ЗМУ МЮ. Отже, аналіз вищевказаних норм свідчить про відсутність протиправності в діях останнього.
Відтак, судом першої інстанції помилково встановлено, що «наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 337121,12 грн (за період з 09.08.2021 по 19.07.2022 та з 20.07.2022 по 20.01.2023), з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.»

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівникові при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 у справі №821/1083/17.
Тому, на думку апелянта, за вказаних обставин судове рішення підлягає скасуванню із відмовою в задоволенні позовних вимог.
З приводу апеляційної скарги на додаткове судове рішення то аргументи полягають у тому, що матеріали справи мають містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів.
Також, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вказаного судом не здобуто, тому апелянт просить скасувати додаткове рішення та відмовити в заяві про його постановлення.

Стороною позивача подано відзиви на апеляційні скарги з яких обґрунтування зводяться до мотивів судових рішень та такі на думку позивача є безпідставні та в їх задоволенні слід відмовити.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасника розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість оспорених рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом Міністерства юстиції України від 21.04.2017 за № 1522/к «Про призначення» ОСОБА_1 з 21.04.2017 призначено на посаду заступника начальника Управління – начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області як переможця конкурсу.
Наказом Міністерства юстиції України від 20.12.2019 за №3974/к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Управління – начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області з 26.12.2019.
Наказом Міністерства юстиції України від 20.12.2019 за № 3974/к змінено дату звільнення на 11.01.2020.
Наказом Міністерства юстиції України від 04.08.2021 за №1842/к на виконання судових рішень у справі №260/261/20 ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Управління – начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області з 11.01.2020.
З наказом Міністерства юстиції України від 04.08.2021 за №1842/к позивача ознайомлено 09.08.2021.

09.08.2021 позивач подав державному секретарю Міністерства юстиції України заяву про звільнення з посади заступника начальника Управління – начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області за згодою сторін з 09.08.2021. Цією ж заявою позивач повідомив, що станом на день поновлення на вказаній посаді працює на іншій роботі, у зв`язку з чим просив не вживати заходів щодо його звільнення за прогул.
Наказом Міністерства юстиції України від 16.08.2021 за №1951/к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Управління – начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області з 09.08.2021 за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення з припиненням державної служби відповідно до частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу».
Копію наказу надіслано позивачу поштою за місцем проживання позивача, яке було зазначено в його особовій справі, та в електронній формі за допомогою месенджера «Viber».
20.06.2023 позивач направив Західному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції України заяву з вимогою надати повідомлення про нараховані суми, належні при звільненні, та повідомити причини ненарахування та невиплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки.

У відповідь на вказану заяву Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України повідомило, що нарахування та виплата грошових сум при звільненні ОСОБА_1 не здійснювалося. Відповідно до рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.06.2020 у справі № 260/261/20 ОСОБА_1 виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 98937,72 грн. з вирахуванням податків та обов`язкових платежів.
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив позивачу під час звільнення компенсації за невикористані дні відпустки, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення вказаної компенсації та середнього заробітку за час затримки виплати останньої.
Досліджуючи спірні правовідносини, суд звертає увагу на те, що загальні умови і порядок надання відпусток визначені в Законі України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі – Закон №504/96-ВР).
Відповідно до статті 9 Закону №504/96-ВР до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються, зокрема час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Статтею 24 Закону №504/96-ВР передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину – особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Як встановлено з матеріалів справи, позивачу при звільненні не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 11.01.2020 по 09.08.2021.

Суд першої інстанції підставно звернув увагу, що Верховний Суд, повертаючи справу на новий розгляд у постанові від 06.03.2025 в справі №260/5786/23 вказав на те, що погоджується з доводами позивача який обираючи такий спосіб захисту порушеного права як стягнення компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, зобов`язує суд визначити розмір такої компенсації, що в подальшому виключить необхідність повторного звернення до суду у випадку незгоди сторін із сумою компенсації і забезпечить ефективне відновлення права на захист.
Так, виходячи з довідки №38 (а.с. 143, Т. ІІ) середньоденна заробітна плата за період повних двох місяців, що передували звільненню позивача у 2019 за період листопад – грудень 2019 становила 916,09 грн, (13521,02+16710,35/33). Вказане також встановлено у рішеннях Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 по справі № 260/261/20 та від 12 лютого 2021 по справі № 260/262/20.

З наведених підстав є необґрунтованими доводи апелянта з приводу наявності іншої довідки про середньоденну заробітну плату за період повних двох місяців, що передували звільненню позивача яку суд ніби то не взяв до уваги, позаяк обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, ч. 4 ст.78 КАС України.
Отже вірним є висновок суду першої інстанції в частині позовних вимог, що розмір компенсації за 58 календарних днів невикористаної відпустки позивача, враховуючи довідку видану перед звільненням останнього за період листопад – грудень 2019 становить 53 133,22 грн (916,09 грн х 58 дні).
Щодо іншої частини позовних вимог, то як було зазначено раніше, постановою Верховного Суду від 06.03.2025 встановлено право позивача на середній заробіток за час затримки розрахунку, а тому не є доцільним його обговорювати в даному судовому рішенні щодо правових підстав, проте суду першої інстанції слід було під час нового розгляду даної справи визначити середньоденний заробіток позивача за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю його звільнення, а також визначити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 Кодексу законів про працю України у цій справі, є 09.08.2021 - дата звільнення позивача.

За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції на момент їхнього виникнення, тобто до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.
Однак період стягнення середнього заробітку з 19.07.2022 до дня фактичного розрахунку при звільненні регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. 
Суд мотивував, що спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 09.08.2021 до 20.07.2022, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19.07.2022) і після нього. Відтак, за період з 09.08.2021 до 19.07.2022 виплата становить 215 281,15 грн. (916,09 грн (середньоденна заробітна плата) х 235 дні: серпень 2021 – 15 робочих днів, вересень 2021 – 22, жовтень 2021 – 20, листопад 2021 – 22, грудень 2021 – 22, січень 2022 – 19, лютий 2022 – 20, березень 2022 – 22, квітень 2022 – 20, травень 2022 – 20, червень 2022 – 20, липень 2022 – 13).
За період затримки розрахунку з 20.07.2022 по 20.01.2023 (133 робочі дні) на користь позивача підлягають стягненню кошти у розмірі 121 839,97 грн. (916,09 грн х 133 дні).
Таким чином, загальний розмір коштів, що підлягають стягненню на користь позивача за весь період затримки розрахунку при звільненні (до 20.01.2023) становить 337121,12 грн. (215 281,15 грн. + 121 839,97 грн.).

Однак з вказаними висновками апеляційний суд погодитись не може, позаяк виходячи з матеріалів справи, позивач в день звільнення не працював, то відповідно виплата всіх сум, що належать йому в день звільнення, мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення вимоги про розрахунок (ст. 116 КЗпПУ).
Виходячи з мотивувальної частини постанови Верховного Суду від 06.03.2025, в якій маються покликання на позицію Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду у постанові від 25.05.2023 у справі № 826/3284/18, де зазначено у пунктах 46 і 47 наступне:
«46. Касаційний суд не погоджується з висновком апеляційного суду про те, що положення частини 1 статті 47 КЗпП України щодо проведення розрахунків з працівником у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України, не передбачають додатково звернення за виплатою такого розрахунку. На переконання колегії суддів Верховного Суду, статтею 116 КЗпП України обов`язок роботодавця з проведення розрахунків з працівником, який у день звільнення не працював, поставлений в залежність від отримання від працівника відповідної вимоги, а тому наведені висновки апеляційного суду, за встановлених у справі обставин, суперечать приписам КЗпП України. Таким чином, доводи касаційної скарги в цій частині Верховний Суд визнає обґрунтованими. Надання ж позивачем банківських реквізитів не може бути розцінено як вимога провести з нею розрахунок, оскільки така дія має інформаційний характер та не містить безпосередньо жодної вимоги.
47. Верховний Суд уважає правильним твердження суду першої інстанції про те, що період затримки виплати вихідної допомоги, за який позивачу має бути виплачена сума середнього заробітку, має обраховуватися від дати отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження у справі разом з позовними матеріалами».

Повертаючись до обставин цієї справи, позивач на день звільнення не працював із вимогою про розрахунок не звертався, лише 20.06.2023 направив Західному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції України заяву з вимогою надати повідомлення про нараховані суми, належні при звільненні, та повідомити причини ненарахування та невиплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, тобто з метою отримання інформації.
До суду звернувся 12.07.2023, що виходячи з позиції Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду висловленої у постанові від 25.05.2023 у справі № 826/3284/18, можна розцінити як відлік часу з якого має обраховуватись середній заробіток по затримці компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток, а саме дати отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження у справі разом з позовними матеріалами.
Разом з тим, позовні вимоги позивача в цій частині охоплюються строком з 09.08.2021 по 20.01.2023, що задоволено судом першої інстанції та стороною позивача не оскаржено, а тому в задоволенні таких слід відмовити.

З приводу судових витрат на правничу допомогу вирішених в додатковому судовому рішенні то суд першої інстанції виходив з категорії справи та обсягу наданих послуг адвокатом, а також з критерію пропорційності та вважав, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 10000,00 грн.
Разом з тим, слушними є доводи апелянта, що судом першої інстанції при вирішення питання судових витрат не враховано заперечення відповідача із посиланням на те, що з матеріалів справи та заяв по суті не вбачається які саме докази збирав адвокат та які зазначені в акті виконаних робіт від 23.07.2023. Окрім того, до позову додані лише копії документів, що посвідчують особу позивача, копії листів останнього та відповіді на них, накази про поновлення ОСОБА_1 та його звільнення.
Також, зазначені у вказаному акті виконаних робіт послуги «зустріч з клієнтом, надання консультацій, узгодження правової позиції», «пошук та аналіз судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах, складання стратегії представництва інтересів клієнта в судовому засіданні» фактично охоплюються такою послугою як «підготовка позову», а тому виділення вказаних послуг як окремих і самостійних не є підставою для відшкодування їх вартості.

Суд першої інстанції підставно вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Так, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи № 200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій сформував правову позицію, згідно з якою, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі East/WestAllianceLimited проти України, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy), N 34884/97).
Враховуючи наведене та беручи до уваги прийняте по суті рішення зі спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача, підлягає зменшенню до 2000,00 грн.
Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).

З огляду на вказане, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються частково на неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи в частині, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог та відповідно зменшення витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційні скарги Західного міжрегіональне управління Міністерства юстиції на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2025 року та додаткове рішення від 23 вересня 2025 року задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2025 року у справі №260/5786/23 в частині стягнення із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (виплати компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки) у сумі 337121,12 грн (триста тридцять сім тисяч сто двадцять одна гривня дванадцять копійок) скасувати, із ухваленням в цій частині нового рішення - про відмову в задоволенні зазначеної позовної вимоги.
В решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2025 року залишити без змін. 
Додаткове рішення від 23 вересня 2025 року скасувати та прийняти постанову, якою заяву позивача про ухвалення додаткового судового рішення у справі № 260/5786/23 - задовольнити частково.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (ЄДРПОУ: 43316386) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати на правову допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	М.А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 26.01.2026.