СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Харків Справа №922/3858/23 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.,
за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.,
за участю представників:
позивача – не з`явився;
відповідача – Сидоренко Ю.В., (адвокат), ордер серія ВІ№1137195 від 22.09.2023 року, свідоцтво №002540 від 12.03.2020 року;

розглянувши у закритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали справи за апеляційною скаргою відповідача – Приватної фірми «Променерго» (вх.№2548Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 12.11.2025 року у справі №922/3858/23,
за позовом Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ),
до Приватної фірми «Променерго» (62472, Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул. Довженка Олександра, буд. 187-Г; код ЄДРПОУ: 30357156),
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державна податкова служба України (04053, м. Київ, Львівська площа, буд. 8, код ЄДРПОУ 43005393),
про визнання недійсним пункту договору та стягнення безпідставно набутих коштів,-

ВСТАНОВИВ:

30.08.2023 року Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Приватної фірми «Променерго», в якій просила суд:
- визнати недійсним пункт 3.1 договору поставки №2 від 23.03.2022 року в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість;
- стягнути безпідставно набуті кошти, а саме, податок на додану вартість сплачений за договором поставки №2 від 23.03.2022 року в розмірі 17436,30 грн.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 12.11.2025 року у справі №922/3858/23 (повний текст складено 24.11.2025 року, суддя Пономаренко Т.О.) позов задоволено.
Визнано недійсним пункт 3.1 договору поставки №2 від 23.03.2022 року, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та Приватною фірмою «Променерго», в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість.
Стягнуто з Приватної фірми «Променерго» (62472, Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул. Довженка Олександра, буд. 187-Г; код ЄДРПОУ: 30357156) на користь Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) безпідставно набуті кошти, а саме: податок на додану вартість, сплачений за договором поставки №2 від 23.03.2022 року в розмірі 17436,30 грн, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 5368,00 грн.
Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить:
- скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 12.11.2025 року у справі №922/3858/23;
- прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що Приватна фірма «Променерго» не є суб`єктом виконання мобілізаційних завдань, спірний договір не укладався на виконання мобілізаційних завдань, офіційне тлумачення терміну «товари забезпечення транспорту» відсутнє, як і нормативно-правовий акт, в якому закріплено перелік товарів згідно УКТ ЗЕД, в той час як предметом договору поставки №2 від 23.03.2022 року є постачання кілець ущільнюючих газового стику, що не є товаром для заправки (дозаправки транспорту) і не є товаром для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Тобто до правовідносин, які виникли внаслідок укладання договору поставки №2 від 23.03.2022 року не може бути застосовано положення Постанови №178.
Вважає, що до правовідносин, які виникли внаслідок укладання договору поставки №2 від 23.03.2022 року не може бути застосовано положення Постанови №178, застосування ставки ПДВ у розмірі 20% до операції з поставки товару є таким, що відповідає чинному законодавству, тому підстави для визнання недійсним договору в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість – відсутні.
На думку заявника, матеріалами справи підтверджено, що позивачем та відповідачем в момент укладення договору поставки №2 від 23.03.2022 року було дотримано всіх вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, а також зміст правочину не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Проте внаслідок неповного з`ясування обставин справи та невірного тлумачення норм матеріального права, судом першої інстанції було допущено прийняття незаконного та необґрунтованого рішення, яке має бути скасовано у повному обсязі.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача – Приватної фірми «Променерго» на рішення Господарського суду Харківської області від 12.11.2025 року у справі №922/3858/23. Встановлено строк протягом якого учасники справи мають право подати до суду відзив на апеляційну скаргу, а також встановлено строк протягом якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі. Справу призначено до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку через підсистему електронний суд. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/3858/23.
Вказана ухвала була направлена учасникам справи до електронного кабінету користувача у підсистемі Електронний суд та доставлена їм 10.12.2025 року.
12.12.2025 року матеріали справи №922/3858/23 на вимогу надійшли до Східного апеляційного господарського суду.
Від представника відповідача – адвоката Сидоренко Юлії Віталіївни надійшло клопотання про участь у судовому засіданні у справі №922/3858/23 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «Eлектронний суд».
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.01.2026 року задоволено клопотання представника відповідача – адвоката Сидоренко Юлії Віталіївни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду по розгляду апеляційної скарги відповідача – Приватної фірми «Променерго» на рішення Господарського суду Харківської області від 12.11.2025 року у справі №922/3858/23, яке відбудеться 12.01.2026 року о 12:00 год., у залі судового засідання №132 в режимі відеоконференції. Забезпечено участь представника відповідача – адвоката Сидоренко Ю.В. у судовому засіданні у справі №922/3858/23, розгляд якої призначено на 12.01.2026 року на 12:00 год., у режимі відеоконференції відповідно до Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 року оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги відповідача – Приватної фірми «Променерго» на рішення Господарського суду Харківської області від 12.11.2025 року у справі №922/3858/23 до 22.01.2026 року до 12:00 год.
У судове засідання 22.01.2026 року з`явився представник відповідача, яка підтримала вимоги та доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити.
Представник Військової частини НОМЕР_1 не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Так, відкриваючи апеляційне провадження у справі та призначаючи її до розгляду в судове засідання, як і оголошуючи перерву, доведено до відома учасників справи, що нез`явлення у судове засідання апеляційної інстанції (особисто чи представників) належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, а також відсутність відповідного клопотання, не тягне за собою відкладення розгляду справи на іншу дату, а також не перешкоджає розгляду справи по суті. Здійснено оприлюднення ухвал суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень. При цьому, судом документи направлялись зареєстрованим учасникам справи до електронного кабінету користувача через підсистему Електронний суд, не зареєстрованим – засобами поштового зв`язку. При цьому, судом явка учасників справи у судове засідання обов`язковою не визнавалась.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за відсутності представника позивача, повідомленого належним чином про розгляд справи.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. 
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
23.03.2022 року між Військовою частиною НОМЕР_1 (далі – замовник) та Приватною фірмою «Променерго» (далі – виконавець) було укладено договір поставки №2 (далі – договір), відповідно до умов якого предметом договору є код ДК 021:2015:35420000-4 «Частини транспортних засобів військового призначення», замовник замовляє, а виконавець зобов`язується поставити 100% майна (продукцію) згідно із специфікацією (додаток 1), що є невід`ємною частиною цього договору, замовник зобов`язується прийняти в повному об`ємі згідно із специфікацією та оплатити дану продукцію у зазначений нижче термін (за наявності коштів на рахунку замовника). 
Пунктом 3 1. договору визначено, що загальна вартість (ціна) товару за цим договором становить 104617,80 грн, з ПДВ. Вартість (ціна) кожної окремої одиниці товару визначається у специфікації.
Вартість продукції залишається незмінною до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором (п. 3.2. договору).
Пунктом 3.3 договору передбачено, що сума цього договору може бути змінена за взаємною згодою сторін, що оформляється у вигляді додаткової угоди.
Розрахунки проводяться шляхом оплати замовником після підписання сторонами видаткової накладної (п.4.1 договору).
Відповідно до п. 4.2 договору розрахунки за продукцію здійснюються протягом 5-ти банківських днів шляхом оплати замовником 100% поставленої та належним чином прийнятої продукції, після надання виконавцем в установленому порядку наступних документів: видаткової накладної.
Пунктом 5.3. договору визначено, що вантажоотримувач – Військова частина НОМЕР_1 .
Пунктом 10.1 договору визначено, що договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до завершення воєнного стану, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні», а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами узятих на себе зобов`язань, але не пізніше 25.04.2022 року. Строк дії цього договору може бути продовжений за згодою сторін у разі продовження строку дії воєнного стану в Україні понад період, визначений Указом Президента України від 24.02.2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні».
Специфікацією (додаток №1 до договору) визначено найменування: 
- кільце ущільнююче газового стику 2,00 мм, номенклатурний код – 20-01-52, кількість – 60 шт, ціна за одиницю з ПДВ – 639,78 грн, сума з ПДВ – 38386,80 грн; 
- кільце ущільнююче газового стику 2,50 мм, номенклатурний код – 20-01-52, кількість – 90 шт, ціна за одиницю з ПДВ – 735,90 грн, сума з ПДВ – 66231,00 грн; загальною вартістю без ПДВ 87181,50 грн, ПДВ 20% - 17436,60 грн, всього – 104617,80 грн. 
На підтвердження виконання умов договору матеріали справи містять видаткову накладну №1 від 01.04.2022 року про поставку кільця ущільнюючого газового стику 20-01-52 2,00 мм у кількості – 60 шт та кільця ущільнюючого газового стику 20-01-52 2,50 мм у кількості – 90 шт на загальну вартість з ПДВ - 104617,80 грн, ПДВ – 17436,30 грн. 
Згідно платіжного доручення №182 від 01.04.2022 року Військова частина НОМЕР_1 сплатила на рахунок відповідача за поставлений товар на підставі видаткової накладної №1 від 01.04.2022 року грошові кошти в сумі 104617,80 грн.
Листом від 12.04.2023 року №1088 Військова частина НОМЕР_1 просила відповідача повернути сплачену за договором поставки №2 від 23.03.2022 року суму податку на додану вартість в розмірі 17436,30 грн, з огляду на прийняття постанови Кабінетом Міністрів України від 02.03.2022 року №178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану», або здійснити постачання товару, передбаченого раніше укладеного договору поставки №2 від 23.03.2022 року на суму сплаченого ПДВ.
Листом №403/В від 21.04.2023 року відповідач повідомив позивача про те, що відсутні правові підстави та правовий механізм виконання вимог щодо повернення сплаченого ПДВ, договір є виконаним в повному обсязі, термін дії договору вичерпаний, зобов`язання сторін є припиненими, окрім гарантійних зобов`язань відповідача.
08.05.2023 року Військова частина НОМЕР_1 направила відповідачу претензію №1316 щодо повернення сплаченої за договором поставки №2 від 23.03.2022 року суми податку на додану вартість у розмірі 17436,30 грн з метою приведення замовником закупівельної роботи до відповідності чинному законодавству, а саме, п.«г» пп.195.1.2 п 195.1 ст.195 розділу V Податкового кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 02.03 2022 року №178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану».
Відповідач листом від 31.05.2023 року вих.№562/В відмовив в поверненні зайво сплаченого ПДВ, що стало підставою для звернення Військової НОМЕР_3 з відповідним позовом. 
Матеріали справи також містять звернення від 08.05.2023 року вих.№1315 Військової частини НОМЕР_1 до Головного управління Державної податкової служби у Львівській області, в якому позивач просив надати індивідуальну податкову консультацію щодо застосування до операцій з постачання запасних частин та комплектуючих до транспортних засобів нульової ставки податку на додану вартість з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 року №178.
Головним управлінням Державної податкової служби у Львівській області 25.05.2023 року надано відповідь за №16187/6/13-01-04-04-10 (вх.№2645 від 01.06.2023) про те, що проект індивідуальної податкової консультації направлено ДПС України для розгляду питання про внесення відомостей про таку консультацію до Єдиного реєстру індивідуальних податкових консультацій.
Відповідно до індивідуальної податкової консультації Державної податкової служби України від 08.09.2023 року №2886/1ПК/99-00-21-03-02-06, нульова ставка податку на додану вартість, відповідно до пп.«г» пп.195.1 2 п.195 1 ст.195 розділу V ПК України та Постанови №178, застосовується як до операцій з постачання пального (товар для заправки), так і до операцій з постачання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту (наприклад, інші паливно-мастильні матеріали, оливи, охолоджуючі рідини, фільтри, запасні частини, комплектуючі, автомобільні шини, амортизатори, інструменти та додаткове обладнання, визначені відповідними нормативними та технічними документами, тощо), при умові, що такі операції з постачання здійснюються категоріями суб`єктів, що визначені Постановою №178 та таке постачання відповідає умовам, визначеним Постановою №178. Також Державна податкова служба України зазначила, що відповідно до п.192.1 ст.192 розділу V ПК України, якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарі в/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов`язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, складеному в порядку, встановленому для податкових накладних, та зареєстрованому в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що відповідач отримав від позивача суму ПДВ, попри те, що відповідний товар оподатковувався за нульовою ставкою, та наявні правові підстави для стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів в сумі 17436,30 грн, оскільки неповернення відповідачем зазначеної суми, перерахованої поза межами договірних платежів, має наслідком збагачення відповідача за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом, і тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 17436,30 грн безпідставно набутих грошових коштів є обґрунтованими.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, апеляційний господарський суд зазначає таке.
Предметом спору у цій справі є вимога про визнання недійсним положення договору поставки в частині формування ціни договору та включення до неї суми ПДВ у зв`язку з недотриманням вимог постанови Кабінету Міністрів України №178, а також про стягнення суми ПДВ, сплаченої покупцем на виконання цього договору.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі ст. 628, 638 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зокрема, при укладенні договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити ціну, яка є істотною умовою господарського договору.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.
Підпунктом 14.1.178 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податок на додану вартість - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.
Відповідно до пп. "а" п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.
Відповідно до п.п.п. "г" п.п. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 Податкового кодексу України за нульовою ставкою оподатковуються операції для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.
Так, Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 (із змінами та доповненнями) в Україні введено воєнний стан з 24.02.2022 року.
02.03.2022 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану».
Відповідно до п. 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України №178 (в редакції на момент укладення договору поставки) до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.
Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022 року.
У постанові Кабінету Міністрів України №178 зазначено, що її прийняття обумовлене виконанням мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні».
Суд зазначає, що Постанова КМУ №178 (далі - Постанова КМУ №178) є нормативно-правовим актом, ухваленим на виконання вимог підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України.
Так, обов`язковість виконання нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, прийнятих на виконання законів України, за умови їх відповідності законам та прийняття в межах повноважень цього органу, визначена в Конституції України та законах, що регулюють діяльність виконавчої влади.
Відповідно до статті 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності керується Конституцією та законами України.
Частина перша статті 117 Конституції України передбачає, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Закон України «Про Кабінет Міністрів України» конкретизує дані положення, визначаючи в статті 49, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів видаються на основі, на виконання та з метою реалізації Конституції та законів України, актів Президента України.
Варто зазначити, що Податковий кодекс України містить загальні засади податкового регулювання, зокрема передбачає умови застосування нульової ставки ПДВ до певних операцій.
У такий спосіб, Постанова КМУ №178 деталізує механізм реалізації відповідних положень Кодексу, зокрема визначає порядок їх практичного застосування для забезпечення належного правозастосування та досягнення цілей податкового регулювання.
Таким чином, застосування положень Постанови КМУ №178 не суперечить положенням Податкового кодексу України, а навпаки, забезпечує їх ефективну імплементацію в частині особливостей застосування ПДВ у період воєнного стану, що узгоджується із принципом системності правового регулювання та свідчить про взаємозв`язок між нормами різного рівня нормативно-правових актів, які регламентують відповідні правовідносини.
Апеляційний господарський суд враховує висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.01.2025 року у справі №908/2672/23, відповідно до яких з аналізу положень Постанови №178 вбачається, що встановлення нульової ставки ПДВ є заходом, спрямованим на створення правових передумов для своєчасного та безперешкодного постачання товарів, необхідних для забезпечення національної безпеки та оборони України, захисту населення та інтересів держави в умовах воєнного стану. Відповідно, правозастосування у цій сфері має базуватися на цільовому призначенні відповідних товарів, що передбачає гнучке використання механізмів пільгового оподаткування з урахуванням функціонального підходу.
Зміст Постанови КМУ №178 свідчить про те, що її дія охоплює не лише правовідносини, у яких сторонами таких договір поставки є суб`єкти, прямо зазначені у постанові, а й випадки, коли характер товару та його цільове призначення об`єктивно зумовлюють використання в інтересах оборони та безпеки держави.
Колегія суддів зауважує, що доводи заявника про те, що положення Постанови КМУ №178 застосовуються лише до підприємств, установ і організацій, що залучаються до виконання мобілізаційних завдань, які є суб`єктами виконання мобілізаційних завдань та до підприємств, установ, організацій, які здійснюють постачання товарів (виробів), які віднесені до товарів забезпечення транспорту спеціальним нормативно-правовим актом, виданим Міністерством оборони України, як головним органом у системі органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період зводяться до його власного суб`єктивного трактування вимог законодавства. Адже ключовим критерієм для застосування нульової ставки ПДВ є не наявність суб`єкта як сторони договору, передбаченого даною постановою, а передусім фактичне використання товару відповідно до визначеної державної мети.
У цьому контексті особливого значення набуває принцип «substance over form» (превалювання суті над формою), відповідно до якого юридична оцінка операції має ґрунтуватися на її реальному економічному змісті, а не виключно на формальних аспектах правочину.
Тож, системний аналіз Постанови №178 у поєднанні з нормами податкового законодавства дає підстави для висновку, що нульова ставка ПДВ може бути застосована за умови документального підтвердження фактичного використання товару для забезпечення потреб національної безпеки та оборони. При цьому визначення кінцевого отримувача товару має значення виключно в контексті підтвердження його фактичного використання за призначенням. Застосування нульової ставки ПДВ, передбаченої Постановою №178, можливе щодо операцій з постачання товарів, фактично спрямованих на забезпечення потреб національної безпеки та оборони України, захисту безпеки населення, незалежно від того, чи є кінцевий отримувач стороною договору, за умови документального підтвердження (закріплення) такої мети використання товарів.
При цьому, як встановлено колегією суддів, замовником та вантажоотримувачем товару (частин транспортних засобів військового призначення) є військова частина НОМЕР_1 , що підтверджується умовами договору та видатковою накладною. Тобто, його використання виключно для потреб військових частин у період дії воєнного стану, а з огляду на функції та обов`язки покладені на військові частини, всі заходи останніх спрямовані виключно на захист, оборону та недоторканність територіальних кордонів України, не потребує документального підтвердження, оскільки слідує з аналізу фактичних подій на території України та норм законодавства. Тому така закупівля товарів в період військового стану, можливо лише безпосередньо для виконання потреб та функцій спрямованих на забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, що прямо передбачено Постановою № 178.
Разом з тим, предметом договору є частини транспортних засобів військового призначення (п. 1.1. договору) – кільце ущільнююче газове, що охоплює операції з «постачання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту (наприклад, інші паливно-мастильні матеріали, запасні частини для ремонту автомобільної техніки, акумуляторні батареї для автомобілів, автомобільні шини, колісні диски, комплектуючі, інструменти та додаткове обладнання, визначені відповідними нормативними та технічними документами тощо).
Згідно з індивідуальною податковою консультацією Державної податкової служби України від 08.09.2023 року №2886/1ПК/99-00-21-03-02-06, нульова ставка податку на додану вартість, відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 розділу V Кодексу та Постанови КМУ №178, застосовується до операцій з постачання товарів, що використовуються для забезпечення транспорту (інші пально-мастильні матеріали, запасні частини, комплектуючі, охолоджуючі рідини, інструменти та додаткове обладнання, визначені відповідними нормативними та технічними документами).
Таким чином, замовником (покупцем) є військова частина, а предмет закупівлі стосується її діяльності в період дії воєнного стану, яка здійснюється безпосередньо для виконання потреб та функцій, спрямованих на забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Апеляційний господарський суд наголошує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності. Основним елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи викладене та висновки Верховного Суду у постанові від 12.09.2024 року у справі №916/2677/23, колегія суддів відхиляє доводи скаржника, що оспорюваний договір укладався Військовою частиною не на виконання мобілізаційних завдань.
Колегія суддів зазначає, що хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 року зі справи №916/2478/20, від 14.11.2023 року у справі №910/2416/23, від 14.05.2025 року у справі №910/1383/24, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 року у справі №910/12764/20 (на яку посилається скаржник). 
Водночас, Постанова №178 не встановлює нових елементів ПДВ та не вносить зміни до вже існуючих, що визначені підпунктом "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 ПК України (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.11.2024 року у справі №911/23/24).
Правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03.12.2021 року у справі №910/12764/20), на який посилався заявник апеляційної скарги, було оцінено на релевантність в аспекті подібності до правовідносин, що склалися між учасниками цього спору, і встановлено його неподібність до правовідносин у цій справі, що виключає його застосування при прийнятті рішення.
Колегія суддів зазначає, що договір поставки №2 від 23.03.2022 року було укладено, а фактичне постачання товару відбулося після прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 року №178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану».
Таким чином, встановлення обставин невідповідності умов договору в частині включення до ціни товару суми ПДВ імперативним приписам п. 195.1 ст. 195 ПК України, свідчить про те, що така умова договору порушує публічний порядок та згідно з частинами першою та другою статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемною.
Колегія суддів також враховує висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 року у справі №910/12876/19, (пункт 7.10), від 13.07.2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 25)), що свідчить про нікчемність такої домовленості.
У разі, коли сторона правочину вважає його нікчемним, вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи вимоги його нікчемністю.
Отже, звертаючись з позовом про визнання пункту договору недійсним та стягнення суми сплаченого ПДВ, позивач фактично обґрунтовує цей позов нікчемністю умов договору про включення до ціни товару суми ПДВ, а не недійсністю (оспорюваністю) договору в цій частині. Тому визнання такої умови договору нікчемною в судовому порядку не вимагається. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14.05.2025 року у справі №910/1383/24.
Колегія суддів зазначає, що правочин є нікчемним з моменту його вчинення (ab initio) незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін чи волі будь-якої іншої особи автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх.
Крім того, нікчемний правочин не породжує правових наслідків, притаманних правочинам цього виду, тобто не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого і сторони не досягнуть бажаного результату внаслідок вчинення нікчемного правочину. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто.
У цих висновках апеляційний господарський суд звертається до сталої правової позиції Верховного Суду щодо нікчемного правочину, викладеної, зокрема, і в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.11.2023 року у справі №755/12702/22.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.06.2019 року у справі №916/3156/17 зазначила, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним за законом.
Таким чином, у позові у цій частині спору належало відмовити у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту, чого не було зроблено судом першої інстанції.
Зважаючи на викладене, колегія судів дійшла висновку, що висновок місцевого господарського суду про визнання недійсним спірного пункту договору є помилковим та такий, що зроблений без урахування наведених висновків Верховного Суду, що є підставою для скасування судового рішення у цій частині та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позові у цій частині слід відмовити.
Щодо вимоги про стягнення безпідставно одержаних грошових коштів, слід зазначити таке.
Згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.
Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 Цивільного кодексу України.
Оскільки сума податку на додану вартість була отримана відповідачем за товар, який підлягав оподаткуванню за нульовою ставкою, дана сума коштів є перерахованою поза межами договірних платежів та має наслідком збагачення відповідача за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом.
Враховуючи викладений вище висновок суду про визнання нікчемним п. 3.1 договору поставки №2 від 23.03.2022 року в частині включення до вартості товару суми ПДВ у розмірі 17436,30 грн до загальної вартості договору, а також того, що вказана сума ПДВ була перерахована позивачем відповідачу на підставі платіжного доручення №182 від 01.04.2022 року, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 17436,30 грн на підставі ст.1212 ЦК України законним та обґрунтованим.
Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до частини першої, третьої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з ч. 1 , 2 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
На підставі викладеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним спірного пункту договору та ухвалення в нового рішення, яким у задоволенні позову у цій частині слід відмовити, в іншій частині рішення – залишити без змін. 
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. З огляду на зазначене, судовий збір за подання позовної заяви підлягає перерозподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватної фірми «Променерго» задовольнити частково.
Скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 12.11.2025 року у справі №922/3858/23 в частині визнання недійсним пункту 3.1 договору поставки №2 від 23.03.2022 року, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та Приватною фірмою «Променерго», в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість.
Прийняти в цій частині нове рішення, яким у позові відмовити.
Резолютивну частину рішення Господарського суду Харківської області від 12.11.2025 року у справі №922/3858/23 викласти в наступній редакції:
«Позов Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Стягнути з Приватної фірми «Променерго» (62472, Харківська область, Харківський район, м. Мерефа, вул. Довженка Олександра, буд. 187-Г; код ЄДРПОУ: 30357156) на користь Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) безпідставно набуті кошти, а саме: податок на додану вартість, сплачений за договором поставки №2 від 23.03.2022 року в розмірі 17436,30 грн, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2684,00 грн.
В інший частині позов залишити без задоволення». 

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 30.01.2026 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Р.А. Гетьман 

Суддя В.В. Россолов