ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

          04 грудня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/31239/24	

Головуючий суддя І інстанції – Ніколайчук С.В.

          Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Іванова С.М. (доповідач),
                              суддів:  Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу     ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.04.2025 в адміністративній справі №160/31239/24 за позовом   ОСОБА_1 до  Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Управління міграційної поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльність а зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Управління міграційної поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 4 від 03.01.2023 про заборону в`їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 );
- визнати протиправним та скасувати подання Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 4/4-1749 від 06.12.2022 стосовно громадянина Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ).
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.12.2024 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що подання Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 06.12.2022 № 4/4-1749 та рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 4 від 03.01.2023 містять твердження про нічим не доведену та не встановлену у законний спосіб причетність позивача до суспільно небезпечних діянь (злочинів), чим його передчасно оголошено винним. Вказано, що Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області вдалося до припущень, безальтернативно прийнявши подання Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, у порушення вимог порядку прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства та без дотримання положень кримінального процесуального права України.
Також, позивачем було подано клопотання про розгляд справи за участі його представника.
Згідно з пунктом 2 частини 6 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Відповідно до п. 10 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Таким чином, з огляду на те, що дана справа має незначну складність,  не відноситься до справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, обґрунтованим є розгляд справи в спрощеному провадженні без виклику сторін (в порядку письмового провадження), а тому в задоволенні заявленого апелянтом клопотання про розгляд справи за участі його представника, слід відмовити.
Поряд з вказаним, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини», заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі «Варела Ассаліно проти Португалії», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Колегія суддів створила учасникам справи належні умови для ознайомлення з її рухом, шляхом надсилання копій усіх процесуальних документів по ній, а саме лише бажання сторін у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, висловлені ними в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення справи до розгляду з викликом її учасників.
Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в ухвалі від 06.05.2019 року по справі №  804/2823/16.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, відповідно до ст. 311 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів  вважає, що апеляційна скарга  не підлягає  задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, що 18.07.2022 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області складено матеріали про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності з ч. 1 ст. 203 КУпАП (протокол ПР МДН № 003624 та постанова ПН МДН № 003616) та прийнято рішення № 12 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким було зобов`язано покинути територію України у термін до 16.08.2022. 
Позивач сплатив адміністративне стягнення 28.07.2022, про що свідчить відмітка у постанові ПН МДН № 003616.
Позивач оскаржив до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 12 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця (судова справа № 205/4622/22). 
07.12.2022 у судовій справі № 205/4622/22 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до головного спеціаліста Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Червоноштан Романа Костянтиновича про скасування рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни походження або третьої країни  відмовлено. Позивач покинув територію України.
18.10.2024 позивач дізнався з відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на адвокатський запит, що Державна прикордонна служба України виконує доручення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 05.01.2023 № 1201.17.2-359/000393-23 щодо заборони в`їзду до України громадянину строком до 03.01.2026. 
23.10.2024 позивач дізнався з відповіді Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, що 03.01.2023 останнім, керуючись положеннями частини 1 статті 13 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”, на підставі подання Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 06.12.2022 № 4/4-1749 стосовно позивача прийнято рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 4 від 03.01.2023 про заборону в`їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) строком до 03.01.2026 року. 
08.11.2024 позивач дізнався з відповіді Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, що зазначене подання про заборону в`їзду до України було прийнято «в зв`язку з допущеними порушеннями під час перебування на території України».
У поданні зазначено, що 18.07.2022 позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності з ч. 1 ст. 203 КУпАП та прийнято рішення про примусове повернення. Також встановлено, що під час знаходження на території Дніпропетровської області позивач ніде не працював, при цьому намагався налагодити схему з незаконної легалізації своїх співвітчизників шляхом укладення фіктивних шлюбів з громадянами України; позивач серед свого оточення намагався знайти можливість підроблювати печатки перетину державного кордону України, паспорти громадян України та посвідки на тимчасове/постійне проживання. Таким чином зазначено, що дії позивача загрожують громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.
Позивач не погоджуючись із рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 4 від 03.01.2023 про заборону в`їзду в Україну та поданням Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 4/4-1749 від 06.12.2022, у зв`язку з чим звернувся з цим позовом до суду.
Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 4 від 03.01.2023 та подання Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 4/4-1749 від 06.12.2022 про заборону в`їзду позивача в Україну є правомірними, а отже підстави для їх скасування в судовому порядку відсутні.
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлення порядку їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 року № 3773-VI в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 3773-VI).
Згідно із частиною першою статті 9 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.
Перелік підстав для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну передбачений в частині першій статті 13 Закону № 3773-VI, в якій вказано, що в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:
в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю;
якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;
якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;
якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;
якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;
якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;
якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.
Відповідно до частини третьої статті 13 Закону № 3773-VI рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.
Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 грудня 2013 року № 1235 (далі - Інструкція № 1235), рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".
Пунктом 4 Інструкції № 1235 передбачено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою, зокрема, підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.
Згідно із пунктом 5 Інструкції № 1235 після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну; є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).
Пунктом 6 Інструкції № 1235 рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 2102-IX від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який не одноразово був продовжений.
Воєнний стан згідно зі статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до пунктів 3, 9 частини першої статті 1 Закону України "Про національну безпеку України" національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз; громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз.
Зі змісту зазначених правових приписів слідує, що наявність інформації про дії іноземця або особи без громадянства, які загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, є правовою підставою для прийняття рішення про заборону іноземцю в`їзду в Україну на визначений відповідним органом термін.
При цьому, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що непред`явлення іноземцю обвинувачення у вчиненні правопорушень не створюють обставини, що перешкоджають у прийнятті рішення про заборону у в`їзді в Україну.
Необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд.
Як свідчать встановлені обставини справи, рішення про заборону в`їзду позивача в Україну та доручення про відповідну заборону в`їзду в Україну строком на три роки прийнято ГУ ДМС України у Дніпропетровській області на підставі подання Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 4/4-1749 від 06.12.2022, відповідно до якого дії громадянина   ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , загрожують порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають   в Україні.
Зі змісту наведеного рішення видно, що останнє прийняте на підставі частини першої статті 13 Закон № 3773-VI, тобто в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.
Аналіз наведених вище правових норм свідчить, що рішення про заборону в`їзду в Україну приймається на підставі обґрунтованого звернення уповноваженого органу.
З матеріалів справи видно, що з відповідним зверненням звернулось Управління стратегічних розслідувань в Дніпропетровській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України.
За змістом статті 12 Закону України "Про національну безпеку України" до складу сектору безпеки і оборони (діяльність якого спрямована на захист національних інтересів України), зокрема, належать Міністерство внутрішніх справ України, Національна поліція України, Державна міграційна служба України.
Частиною четвертою статті 18 Закону України "Про національну безпеку України" передбачено, що Національна поліція України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує громадську безпеку і порядок, охорону прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидію злочинності та надає визначені законом послуги з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин чи внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Згідно з положеннями частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань:
здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень;
виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення, вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень;
припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення;
вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю і здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення та інші повноваження, встановленні цим законом.
З огляду на викладені вище норми у їх зв`язку, необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або ж охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має, зокрема, і превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень закону особами, яким заборонено в`їзд.
Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України (його територіальні підрозділи) наділені компетенцією щодо надання оцінки наявності в діях відповідного суб`єкта загроз (наявних чи потенційних) національним інтересам та національній безпеці України, а також захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, та відповідно вживати за результатами такої оцінки відповідні дії, спрямовані на попередження таких загроз, їх локалізацію та усунення. В самому зверненні відповідача вказано, що інформацію отримано за результатами реалізації отриманої оперативної інформації, що також відповідає цілям і завданням даного органу.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено повноважень Державної міграційної служби України щодо здійснення перевірки інформації, наданої уповноваженим органом, адже така інформація з урахуванням військової агресії РФ проти України сприймається як достовірна.
Що стосується правомірності визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 4 від 03.01.2023 про заборону в`їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими висновки  суду першої інстанції, що першочерговий пріоритет публічного інтересу, обумовлений безпрецедентним масштабом загрози для суверенітету та незалежності України, тому превентивні заходи, які застосовано відповідачем у справі, що розглядається, визначався потребою забезпечення захисту державності, а тому є співмірним із застосованим до позивача обмеженням та не є свавільним.
Як свідчать встановлені обставини справи,  у міграційного органу  було  декілька підстав, зазначених у поданні відповідача від 06.12.2022 № 4/4-1749, які покладені  в основу  оскаржуваного рішення, а саме:
1) 18.07.2022 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КупАП та прийнято рішення про примусове повернення;
2) під час знаходження на території Дніпропетровської області позивач ніде не працював, при цьому намагався налагодити схему ї незаконної легалізації своїх співвітчизників шляхом укладення фіктивних шлюбів з громадянами України;
3) гр. ОСОБА_1 серед свого оточення намагався знайти можливість підроблювати печатки перетину державного кордону України, паспорти громадян України та посвідки на тим часове, постійне проживання.
З матеріалів справи видно, що  по першій підставі позивача дійсно притягнуто  до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та прийнято рішення про примусове повернення після ухвалення  рішення Ленінським районним судом м. Дніпропетровська від 07.12.2022 у справі № 205/4622/22 за позовом ОСОБА_3 до Головного спеціаліста Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни походження  або третьої  країни, яким відмовлено у задоволенні позову. Рішення суду набрало законної сили 20.12.2022 року.
Відносно другої та третьої підстав, що зазначені у поданні, то суд першої інстанції вірно зазначив, що кримінальна діяльність позивача  не встановлена  судом під час розгляду цієї справи, не підтверджена  належними доказами та матеріалами справи, тому ці твердження  відповідачів не приймаються.
Однак, враховуючи наявність підстави, що 18.07.2022 позивача притягнуто до  адміністративної відповідальності  за ч. 1 ст. 203 КУпАП  та прийнято рішення про примусове повернення, тому ГУ ДМС України у Дніпропетровській області при ухваленні рішення від № 4 від 03.01.2023  про заборону в`їзду в Україну  на підставі подання Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 4/4-1749 від 06.12.2022 діяло в межах повноважень і з дотриманням чинного законодавства, у спосіб, що узгоджується з визначеним у Законі № 3773-VI та Інструкції № 1235. Інші вимоги є похідними від вимоги про визнання протиправними та скасування рішення та подання Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 4/4-1749 від 06.12.2022 про заборону в`їзду позивачу.
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 4 від 03.01.2023 та подання Управління міграційної поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області № 4/4-1749 від 06.12.2022 про заборону в`їзду позивача в Україну є правомірними, а підстави для їх скасування в судовому порядку відсутні.
Інші доводи позивача, що вказані в апеляційній скарзі, до уваги колегією суддів не приймаються, тому як не мають правового значення для правильного вирішення справи.
Крім того, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.04.2025 в адміністративній справі №160/31239/24 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 328 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко