П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року м. Київ

Справа №357/2384/25
Провадження: № 22-ц/824/3390/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Несвітайла Олексія Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 
на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Кошель Б. І.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:

В лютому 2025 року ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 04.03.2020 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання кредиту №491021328, відповідно до умов якого АТ «Альфа-Банк» надав позичальнику кредит в сумі 28078,31 грн, строком на 60 місяців на споживчі потреби з відсотковою ставкою 39,90% річних. Договір кредитної лінії було укладено з відповідачем в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». АТ «Альфа-Банк» виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом грошові кошти в розмірі 28078,31 грн, в свою чергу позичальник не виконав умови договору, внаслідок чого станом на 20.09.2021 року виникла заборгованість в сумі 44146,65 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 27925,69 грн та заборгованості за відсотками в сумі 16220,96 грн. 20 вересня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» було укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача. Отже, ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло статусу кредитора за кредитним договором №491021328 від 04.03.2020 року.
На підставі викладеного, товариство просило стягнути з відповідачки на користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 44146,65 грн, а також судовий збір та витрати на професійну правову допомогу в сумі 9200 грн.
Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2025 року позов ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитними договором у розмірі 44146,65 грн, понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн, всього 52174,65 грн.
В іншій частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, в частині задоволених позовних вимог адвокат Несвітайло О. М. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процессуального права та неправильне застосування норм матеріального права, заочне рішення просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою недоведеність факту належного укладення та виконання кредитного договору. А саме, позивач у позовній заяві посилається на укладення кредитного договору № 491021328 від 04 березня 2020 року, водночас у пункті 3 оферти зазначено, що призначення кредиту - повернення заборгованості за кредитним договором № 630337199 від 02 грудня 2015 року. При цьому, відповідачка стверджує, що жодних кредитних договорів із банківськими установами не укладала.
Позивачем не надано, а судом не досліджено, належних та допустимих доказів фактичної передачі відповідачці грошових коштів. Зокрема, в матеріалах справи відсутні первинні банківські документи, які підтверджують видачу готівкових коштів, а саме: видатковий касовий ордер з підписом позичальника, касові журнали, квитанції, касова книга банку тощо.
Наданий позивачем меморіальний ордер не містить підписів уповноважених осіб та відбитка печатки, а банківські виписки також не можуть вважатися належними доказами фактичного передання грошових коштів.
Крім того, позивачем не доведено правонаступництво за спірним зобов`язанням, оскільки до матеріалів справи не подано договору факторингу разом із додатком у вигляді реєстру боржників, доказів оплати первісному кредитору ціни відступленої вимоги, а також письмового повідомлення боржника про заміну кредитора.
Також посилається на те, що відповідачка є учасником бойових дій, у зв`язку з чим відповідно до вимог закону звільнена від сплати судових витрат.
Крім того, відповідачка заявила клопотання про витребування у позивача оригіналів договору факторингу з реєстром боржників та документів, що підтверджують оплату ціни відступленої вимоги, яке судом належним чином не було розглянуто.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04 березня 2020 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання кредиту № 491021328 шляхом акцептування відповідачкою пропозиції (оферти) банку в електронній формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» (а. с. 6).
Згідно з умовами зазначеного договору, банк надав відповідачці кредит у розмірі 28 078,31 грн строком на 60 місяців на споживчі потреби з фіксованою процентною ставкою 39,90 % річних.
Факт надання кредитних коштів підтверджується наявними у матеріалах справи банківськими виписками по рахунку відповідачки за період з 04 березня 2020 року по 20 вересня 2021 року, з яких убачається зарахування грошових коштів у безготівковій формі на рахунок, відкритий на ім`я відповідачки а також меморальним ордером від 04.03.2020 року (а. с. 9, 18 -23).
В подальшому, відповідачка належним чином не виконувала взяті на себе договірні зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, у зв`язку з чим станом на 20 вересня 2021 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 44 146,65 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 27 925,69 грн та заборгованості за процентами в сумі 16 220,96 грн (а. с.24).
20 вересня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу № 3, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив, а фінансова компанія набула права грошової вимоги до боржників, у тому числі до ОСОБА_1 , за кредитним договором № 491021328 від 04 березня 2020 року (а. с. 10 - 17).
Згідно з додатком № 1-1 до договору факторингу, ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» набуло право вимоги до відповідачки у розмірі заборгованості 44 146,65 грн за вказаним кредитним договором (а. с. 17).
Отже, позивач набув статусу нового кредитора у спірному зобов`язанні та звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 у встановленому законом порядку було укладено кредитний договір № 491021328 від 04 березня 2020 року, умови якого відповідачка прийняла шляхом акцепту оферти в електронній формі, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію».
Суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт надання відповідачці кредитних коштів у безготівковій формі, а також порушення нею зобов`язань щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у заявленому розмірі.
Водночас, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції, з урахуванням критеріїв співмірності, реальності та розумності витрат на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині та зменшив розмір витрат на правничу допомогу до 5 000 грн.
Перевіряючи такі висновки суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Предметом судового розгляду є стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, укладеним в письмовій формі.
Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідачка тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.
Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
20 вересня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» було укладено договір факторингу № 3, за умовами якого фактор зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступив фактору, а фактор набув належне клієнтові право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, перелік яких наведено у додатку № 1-1 до цього договору.
Право вимоги, що відступалося за зазначеним договором, включало суму заборгованості за основною сумою кредиту, нарахованими процентами, комісіями, а також іншими платежами, право на одержання яких належало первісному кредитору.
Відповідно до додатку № 1-1 до договору факторингу № 3 від 20 вересня 2021 року, ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» набуло право вимоги за кредитним договором № 491021328 від 04 березня 2020 року, укладеним з ОСОБА_1 , із загальною сумою заборгованості 44 146,65 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 27 925,69 грн та заборгованості за процентами у сумі 16 220,96 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що кредитний договір нею фактично не укладався, а грошові кошти від банківської установи не отримувалися, зокрема, з підстав відсутності належних доказів укладення договору та перерахування кредитних коштів.
Водночас із матеріалів справи убачається, що 04 березня 2020 року між АТ «Альфа-Банк» та відповідачкою було укладено договір про надання кредиту № 491021328 шляхом акцепту оферти в електронній формі, відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», умовами якого сторони погодили суму кредиту, строк користування, розмір процентної ставки та порядок повернення кредитних коштів.
Факт укладення вказаного договору та погодження його істотних умов підтверджується наявними в матеріалах справи документами, зокрема умовами кредитного договору, паспортом споживчого кредиту та іншими складовими договору, які відповідачка прийняла шляхом акцепту.
Крім того, факт отримання відповідачкою кредитних коштів підтверджується банківськими виписками по рахунку, з яких убачається зарахування грошових коштів у безготівковій формі на рахунок, відкритий на її ім`я.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачка зазначає, що позивачем не доведено факт перерахування кредитних коштів від платника АТ «Альфа-Банк» на її користь, посилаючись, зокрема, на відмінність реквізитів рахунків, зазначених у виписках та в умовах кредитного договору, у зв`язку з чим банківські виписки АТ «Сенс Банк», надані позивачем, на її думку, є неналежними та недопустимими доказами.
Проте такі доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги як підстава для скасування оскаржуваного рішення, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які можуть бути складені як у паперовій, так і в електронній формі та повинні містити визначені законом обов`язкові реквізити. Залежно від характеру господарської операції до таких документів можуть включатися й додаткові реквізити.
За таких обставин, банківські виписки по рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , додані до матеріалів справи, є належними та допустимими доказами у розумінні вимог цивільного процесуального законодавства, оскільки підтверджують рух грошових коштів за відповідними рахунками та відображають здійснення господарських операцій.
Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, а також із Переліком типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5, відповідно до яких банківська виписка має статус первинного бухгалтерського документа.
Крім того, доводи відповідачки про відсутність доказів перерахування кредитних коштів спростовуються відповіддю АТ «Сенс Банк» від 28 травня 2025 року, з якої вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 , до якого випущено платіжну картку № НОМЕР_2 , а також надано виписку про рух коштів за цим рахунком за період з 04 березня 2019 року по 20 вересня 2021 року.
Також з указаного листа вбачається, що на ім`я відповідачки були відкриті й інші рахунки, зокрема № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 , по яких до матеріалів справи долучено відповідні банківські виписки.
Із зазначених виписок убачається факт перерахування 04 березня 2020 року на користь відповідачки грошових коштів у сумі 28 078,31 грн, що підтверджує надання кредитних коштів за спірним кредитним договором (а.с. 74-82).
Отже, наведені докази у своїй сукупності спростовують доводи відповідачки про відсутність факту отримання нею кредитних коштів.
Крім того, посилання відповідачки на те, що вона не укладала кредитний договір або не погоджувалася з окремими його умовами, як такими, що, на її думку, містять відмінності чи є несправедливими, не можуть бути підставою для звільнення її від виконання зобов`язань за договором, оскільки з відповідним позовом про визнання кредитного договору недійсним вона до суду не зверталася, а доказів визнання спірного договору недійсним у встановленому законом порядку матеріали справи не містять.
За таких обставин кредитний договір № 491021328 від 04 березня 2020 року є укладеним та чинним, а його умови є обов`язковими для виконання сторонами.
Дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність нарахування процентів за користування кредитними коштами. З матеріалів справи убачається, що спірний кредитний договір укладений строком на 60 місяців, при цьому нарахування процентів здійснювалося виключно за період до вересня 2021 року, тобто до моменту відступлення права вимоги первісним кредитором.
Після укладення договору факторингу проценти позивачем не нараховувалися, що свідчить про дотримання ним вимог чинного законодавства та умов кредитного договору, а відтак доводи апеляційної скарги щодо неправомірності нарахування процентів є безпідставними.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про недоведеність правонаступництва за спірним зобов`язанням. 
Як убачається з матеріалів справи, між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу, до якого додано реєстр боржників, що підтверджує перехід до позивача права грошової вимоги за кредитним договором № 491021328 від 04 березня 2020 року (а. с. 10 - 17).
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що вимоги закону не пов`язують дійсність відступлення права вимоги з наданням боржникові доказів оплати первісному кредитору ціни відступленої вимоги, а такі обставини не входять до предмета доказування у справах цієї категорії.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачку не було повідомлено про відступлення права вимоги, колегія суддів також відхиляє, оскільки відповідно до положень статей 516, 1082 ЦК України таке повідомлення чи його відсутність не звільняє боржника від обов`язку виконати зобов`язання за кредитним договором.
Водночас доказів належного виконання зобов`язання перед первісним кредитором відповідачкою не надано ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду, що виключає можливість визнання її доводів обґрунтованими.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором.
Разом з тим, із матеріалів справи убачається, що, звертаючись з апеляційною скаргою, відповідачка посилається на те, що вона є учасником бойових дій, у зв`язку з чим, на її переконання, звільнена від покладення на неї обов`язку зі сплати судових витрат.
Як установлено судом, заочне рішення у справі ухвалено 10 липня 2025 року. В подальшому, 07 серпня 2025 року ОСОБА_1 подала заяву про перегляд заочного рішення, у якій також зазначала про наявність у неї статусу учасника бойових дій та просила звільнити її від сплати судового збору.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено. Суд першої інстанції виходив із того, що спір у даній справі не належить до категорії справ, пов`язаних із порушенням прав відповідачки саме як учасника бойових дій, а відтак підстави для звільнення її від сплати судового збору відсутні.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають чинному законодавству та узгоджуються з актуальною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 567/79/23 наголошено, що соціальне буття учасників бойових дій не обмежується виключно їх відповідним статусом та положеннями статей 12 та 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII. При цьому Велика Палата зазначила, що застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» має відбуватися при зверненні таких осіб до суду у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав.
Водночас із наведеного правового висновку випливає, що звільнення від сплати судового збору насамперед спрямоване на захист осіб, які звертаються до суду як позивачі з метою захисту своїх прав, а не на автоматичне звільнення від судових витрат у будь-якому процесуальному статусі та у будь-якій категорії справ.
За таких обставин, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що посилання відповідачки на звільнення від сплати судового збору є безпідставними, оскільки нею не наведено та не підтверджено належними доказами, у чому саме полягає порушення її прав як учасника бойових дій оскаржуваним судовим рішенням. Сам по собі статус учасника бойових дій не є безумовною підставою для звільнення від судових витрат у спорах, що виникають із кредитних правовідносин.
Отже, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат також підлягає залишенню без змін.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що скаржницею не наведено жодних обґрунтованих доводів щодо неправомірності стягнення з неї витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. При цьому, суд першої інстанції вже зменшив заявлений позивачем розмір таких витрат, врахувавши складність справи, обсяг наданої правничої допомоги та ціну позову, що свідчить про дотримання принципів співмірності, розумності та справедливості.
За таких обставин підстав для зміни або скасування судового рішення в цій частині колегія суддів не вбачає.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Несвітайла О. М. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2025 року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Несвітайла Олексія Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2025 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 
Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова