ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року	Львів	Справа № 380/18519/24 пров. № А/857/33193/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Ніколіна В.В., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року з питань вжиття заходів забезпечення позову у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, Львівської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, визнання протиправним і скасування рішення,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Желік О.М., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

01 вересня 2024 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, Львівської міської ради, в якому просила: визнати протиправною бездіяльність Львівської міської ради щодо не включення до діючого Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові тимчасової споруди за адресою АДРЕСА_1 , яка належить ФОП ОСОБА_1 та зобов`язати Львівську міську раду внести зміни до ухвали, яка визначає (затверджує) Перелік(и) тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові шляхом включення до діючого (станом на момент набранням судовим рішенням законної сили та його виконання) Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_2 , або за іншою адресою в межах Франківського району міста Львова, яка є найбільш територіально наближеною до попереднього місця розташування тимчасової споруди, із зазначенням її власника ФОП ОСОБА_1 ; визнати протиправним і скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» № 1042 від 06.08.2024 в частині демонтажу тимчасової споруди на АДРЕСА_2 .
04.11.2024 від позивача до суду надійшла заява про забезпечення позову в справі шляхом зупинення дії Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 06 серпня 2024 року №1042 «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» в частині знесення тимчасової споруди по АДРЕСА_2 .
Заяву мотивовано тим, що позивач здійснює підприємницьку діяльність, використовуючи тимчасову споруду за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору Ф-1471-17 від 15.11.2017, на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення тимчасових споруд, укладеного з Управлінням комунальної власності, Паспорта прив?язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності від 21.05.2018. 06 серпня 2024 року виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення №1042 «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі». Вищезазначеним рішенням виконавчий комітет вирішив: Демонтувати самовільно встановлені тимчасові споруди у Франківському районі для здійснення підприємницької діяльності, в тому числі за по АДРЕСА_2 . За таких обставин вважає, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову, спірна тимчасова споруда може бути демонтована та частково зруйнована, внаслідок чого у випадку задоволення позовних вимог необхідно буде докласти значних зусиль та матеріальних ресурсів для поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, визнання протиправним і скасування рішення задоволено. Зупинено дію рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 06 серпня 2024 року №1042 «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» в частині знесення тимчасової споруди по АДРЕСА_2 (суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 ).
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, оскільки дії по демонтажу тимчасової споруди призведуть до значних фінансових витрат позивача. Зазначені обставини суттєво ускладнюють відновлення прав позивача та вказують на загрозу унеможливлення захисту його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі. Оскільки встановлений відповідачем строк для добровільного знесення тимчасової споруди сплив, суд першої інстанції прийшов до висновку, що примусовий демонтаж відповідачем та КП «Адміністративно-технічне управління» споруди на вул. В.Великого, 91 може суттєво вплинути на ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких вона звернулась до суду, або ж буде ускладненим чи узагалі неможливим. За цих обставин суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача та забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 06 серпня 2024 року №1042 «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» в частині знесення тимчасової споруди по вул. Володимира Великого, 91 у м. Львові до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.
Не погодившись з прийнятою ухвалою, Виконавчий комітет Львівської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що спірна тимчасова споруда не відповідає передбаченим у законодавстві нормам, паспорт прив`язки відсутній, а тому така набула статусу самовільно встановленоюта є такою, що підлягає демонтажу. Вказує, що позивачем не надано жодних доказів, що підтверджують зв`язок між оскаржуваним рішенням та його тимчасовими спорудами, оскільки, у поданих матеріалах відсутні будь-які документи, що доводять факт їх приналежність позивачу. Вважає, що зі змісту заяви, а також доданих документів не встановлено будь-яких об`єктивних обставин, з яких можливо зробити висновок, що до моменту ухвалення рішення в адміністративній справі існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивачів і захист цих прав, свобод або інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову, чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 06 серпня 2024 року №1042 «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» в частині знесення тимчасової споруди по вул. Володимира Великого, 91 у м. Львові до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.
Однак, колегія суддів не погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Частинами першою та другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо :
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина 6 статті 154 КАС України).
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При цьому заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Таким чином, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, перевірити, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При цьому, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
Також суд повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2022 року у справі № 640/31815/21 дійшов такого висновку:
«Колегія суддів зазначає, що судове рішення про забезпечення позову є винятковим екстраординарним заходом, який не повною мірою узгоджується з деяким, визначеними у частині другій статті 129 Конституції України, основними засадами (принципами) судочинства, а саме: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобам. При цьому таке судового рішення стає обов`язковим для виконання до його апеляційного перегляду.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
При цьому в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними».
У справі, яка розглядається, предметом оскарження є рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №1042 «Про демонтаж тимчасових споруд у Франківському районі» від 06.08.2024 в частині знесення тимчасової споруди по АДРЕСА_2 , що належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 .
Зі змісту оскаржуваного рішення слідує, що позивачу рекомендовано здійснити демонтаж самовільно встановленої тимчасової споруди у добровільному порядку. Термін: протягом 10 календарних днів (пункт 2). У разі нездійснення демонтажу у добровільному порядку визначити уповноваженою особою на виконання демонтажу тимчасової споруди комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління» спільно з Франківською районною адміністрацією (пункт 3). Комунальному підприємству «Адміністративно-технічне управління»: Здійснити демонтаж за участю представника Франківської районної адміністрації.
Згідно з пунктом 4.1. рішення, вирішено здійснити демонтаж за участю представника Франківської районної адміністрації на вул. В.Великого, 91 в строк до 31.08.2024.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову у цій справі, позивач обґрунтовувала необхідність застосування таких заходів тим, що розгляд судом справи про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради з прийняттям рішення по суті і набрання ним законної сили відбудеться за межами визначеного оскаржуваним рішенням відповідача терміну. Тому, у разі здійснення демонтажу тимчасових споруд до цього часу, забезпечення ефективного захисту та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, буде ускладненим або неможливим. З такими твердження позивача погодився суд першої інстанції.
Проте, така правова позиція не узгоджується з висновками щодо застосування норм права, викладеними у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 826/7925/17, у якій зазначено, що з моменту набрання судовим рішенням про скасування індивідуального акта законної сили такий індивідуальний акт втрачає юридичне значення і не породжує будь-яких юридичних наслідків, за виключенням тих, що пов`язані з його скасуванням. Чинність індивідуального акта, скасованого рішенням суду, яке набрало законної сили, не залежить від волі суб`єкта владних повноважень, який його прийняв, чи волі інших осіб.
Враховуючи викладене, скасування судом індивідуального акта є самостійним і вичерпним способом захисту порушених прав особи в адміністративному судочинстві, практична реалізація якого відбувається одночасно з набранням законної сили судовим рішенням і не вимагає здійснення від суб`єкта, що видав скасований акт, чи інших осіб будь-яких дій.
У зв`язку з цим, на переконання суду апеляційної інстанції, відсутні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову, про які у цій справі просив позивач, могло істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки таке не містило б заходів примусового виконання й, відповідно, не підлягало б такому виконанню.
Вищевказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 23 червня 2025 року у справі № 380/23268/24.
Тому помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що невжиття у цьому випадку заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення відповідача безпосередньо не має наслідком демонтаж відповідної споруди, яка у ньому вказана. Такий акт зумовлює настання юридично значимих наслідків у вигляді виникнення у зв`язку з його прийняттям, існуванням упродовж періоду його дії й до моменту практичної реалізації правової підстави для здійснення демонтажу переліченої споруди та елементів благоустрою. У спірних правовідносинах демонтаж визначеного у рішенні ВК ЛМР об`єктів обумовлюється діями Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» спільно з Франківською районною адміністрацією, які можуть бути вчинені на виконання такого адміністративного акту. Однак, дія останніх без вчинення конкретних дій на їх виконання не зумовлює настання тих негативних наслідків, про які зазначав позивач у своїй заяві про забезпечення позову.
Слід також зазначити, що навіть у разі проведення демонтажу силами Комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління» спільно з Франківською районною адміністрацією на виконання оскаржуваного рішення ВК ЛМР, позивач матиме можливість повернути належний йому та демонтований об`єкт, оскільки такий не підлягає знищенню в результаті вказаних дій, а лише перевозиться на майданчик для тимчасового зберігання та підлягає поверненню власнику на його вимогу у встановленому законом порядку.
Саме лише твердження позивача щодо ускладнення в майбутньому виконання рішення суду не може бути визнано судом достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову у спірних правовідносинах, оскільки є суб`єктивним судженням позивача, без зазначення існуючої очевидної небезпеки заподіяння шкоди.
Аналогічний підхід у контексті схожих за своїм змістом правовідносин у питанні можливості забезпечення позову вже застосовував Верховний Суд, зокрема, у постановах від 14 березня 2024 року у справі №540/7262/21, від 15 квітня 2025 року у справі №380/12961/24.
Тобто, у цьому випадку не може йти мови про невідворотність наслідків дії оскаржуваного рішення ВК ЛМР та неможливість приведення спірних правовідносин та правового становища позивача у стан, який існував до їх прийняття.
Таким чином, визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення відповідача є достатнім та ефективним способом захисту прав позивачаа, які, на його думку, є порушеними й за захистом яких він звернувся до суду. Вжиття заходів забезпечення позову для цього не вимагається і не є необхідним.
У разі визнання протиправним та скасування у судовому порядку вищезгаданого адміністративного акту суб`єкта владних повноважень, то його дія та пов`язані з ним юридичні наслідки у вигляді існування правових підстав для демонтажу об`єктів – припиняться, що фактично відповідає наслідкам, які настали в результаті вжитих судом першої інстанції заходів забезпечення позову.
Враховуючи наведене у сукупності, колегія суддів констатує, що застосовані судом першої інстанції заходи забезпечення позову є рівнозначними задоволенню позовних вимог, що не відповідає меті інституту забезпечення позову, цілям та завданням, на досягнення яких спрямоване застосування заходів, визначених у статті 151 КАС України.
Забезпечуючи позов, суд першої інстанції не навів обґрунтованих мотивів, які б свідчили, що невжиття таких заходів як зупинення дії оскаржуваного позивачем рішення зумовить настання негативних і незворотних наслідків для позивача. Тобто, можливість настання негативних наслідків не підтверджена наданою оцінкою судами будь-яких доказів. Так само суд не зазначив з посиланням на відповідні докази й про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективність захисту й унеможливити поновлення порушених прав позивача.
Отже, в обсязі встановлених в цій справі фактичних обставин, враховуючи положення частини другої статті 150 та частини другої статті 151 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування ухвали суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради задовольнити повністю.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року з питань вжиття заходів забезпечення позову у справі № 380/18519/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	В. В. Ніколін 	
 	 	М.А. Пліш