УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/5947/24 Головуючий у 1-й інст. Шкиря  В. М. 
Категорія 21 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Коломієць О.С.
суддів                 Григорусь Н.Й., Талько О.Б. 
з участю секретаря
судового засідання        Драч Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/5947/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення  Корольовського районного суду м. Житомира від 25 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді  Шкирі В.М.
                                                                       в с т а н о в и в :
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати договір дарування 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 28 липня 2023 року, удаваним правочином та вчиненим для приховання договору купівлі-продажу. 
На обґрунтування позову вказала, що договір дарування укладений між відповідачами підлягає визнанню удаваним на підставі статті 235 ЦК України, оскільки приховує дійсні наміри відповідачів укласти договір купівлі-продажу. 
Крім того зазначала, що на момент вчинення договору дарування вона була неповнолітньою, а тому мала бути згода органу опіки та піклування на продаж частки квартири. Отже правочин купівлі-продажу здійснений без дозволу органу опіки та піклування є нікчемним згідно ст.242 ЦК України, а також порушено норму ст.362 ЦК України щодо переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 червня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 28.06.2024, судом знято арешт з нерухомого майна, а саме - 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 .
Не погоджуючись із вказаним рішення суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про визнання договору дарування удаваним та вчиненим для приховання правочину купівлі – продажу частини квартири. 
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що починаючи з вересня місяця 2023 року ОСОБА_3 , як новий власник, без попереднього узгодження з іншим співвласником (на той момент мав отримати згоду законного представника неповнолітньої позивачки – її матері ОСОБА_5 ) почав здавати в найм спірну квартиру трьом студентам.
19 жовтня 2023 року ОСОБА_5 здійснила два виклики до поліції за номером «102» по факту перебування сторонніх осіб у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .
Вважає, що метою відповідача ОСОБА_2 при укладенні договору дарування було отримання грошей на пам`ятник сину. Мета відповідача ОСОБА_3 - це здавати в оренду або вигідно, за ринковою вартістю, продати свою частку, враховуючи, що 2/3 частки спільного майна йому дісталися лише за 84 000,00 грн. Володіючи 2/3 частками спільного майна ОСОБА_3 вважає, що це дає йому перевагу здавати в оренду квартиру, і тим самим позбавляє позивача, як іншого співвласника, безперешкодно користуватися житлом. 
Метою позивача є безперешкодне користування квартирою для власного проживання, оскільки ця квартира єдине житло, яке їй належить, хоч і на праві спільної часткової власності
На думку позивача, якщо суд встановив, що під договором дарування 2/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладеним 28.07.2025 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично замасковано договір купівлі- продажу, то має ухвалити рішення про визнання правочину удаваним.
Інакше, не ухвалення такого рішення, породжує практику укладання і удаваних правочинів.
Під час розгляду справи, суд першої інстанції встановив, що відповідач ОСОБА_2 переслідувала єдину мету відчужуючи у спосіб дарування 2/3 частки належної їй квартири - отримати гроші за ту частину квартири, що їй належала, щоб поставити сину пам`ятник. Такі гроші їй дав відповідач ОСОБА_3 (отримавши за це 2/3 частки спірної квартири, власником якої була ОСОБА_2 ) для встановлення пам`ятника своєму синові за 84 000,00 гривень.
Крім того, суд, визначаючи належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача, окрім вимоги визнання договору дарування удаваним та вчиненим для приховання правочину купівлі-продажу, необхідність пред`явлення вимоги про визнання його недійсним чи дійсним з переведенням прав покупця, не з`ясував можливості заявлення вимоги про переведення на позивача прав та обов`язків покупця для реалізації переважного права купівлі-продажу частки спільної часткової власності.
Разом з тим, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.
Передбачене статтею 362 ЦК України переважне право перед іншими особами на купівлю частки майна, яке знаходиться у спільній частковій власності, з`являється у співвласника тільки тоді, коли мова йде про продаж майна.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 3 листопада 2022 року у справі № 912/3747/20 констатував, що власник майна має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Водночас, якщо законодавством передбачено переважне право інших осіб на купівлю певного майна, то власник майна, який вчинив правочин дарування, має довести розумні мотиви такого правочину. За відсутності таких мотивів (зокрема, у випадку дарування майна, яке має значну вартість, сторонній особі) правочин може бути визнаний судом удаваним.
Отже, якщо метою подання позову є лише встановлення факту удаваності, то достатньо довести, що договір є удаваним. Необхідність заявляти вимогу про недійсність прихованого договору виникає лише у разі, якщо потрібно встановити певні юридичні наслідки, пов`язані з недійсністю цього прихованого договору.
В іншому випадку, не приймаючи рішення про визнання правочину удаваним, суд підтримує практику вчинення правочинів, які приховують інші правочини та водночас нівелює положення правових норм про удаваність правочинів.
На переконання скаржника суд, зазначаючи про процесуальну економію, не вирішив спірних питань між учасниками справи, що в подальшому призводить до нових судових процесів у питанні спільного користування та розпорядження майном.
Отже, якщо суд встановив, що під договором дарування 2/3 частки квартири за адресою АДРЕСА_2 , укладеним 28.07.2025 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично замасковано договір купівлі- продажу, то має ухвалити рішення про визнання правочину удаваним. Інакше, не ухвалення такого рішення, породжує практику укладання і удаваних правочинів.
Разом з тим, під час розгляду цивільної справи суд, виявивши порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, має право постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов.
Суддя, виявивши у ході цивільного провадження ознаки кримінального правопорушення, зобов`язаний повідомити про це відповідний правоохоронний орган (стаття 214 КПК України).
Учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьком записаний ОСОБА_6 , а матір`ю ОСОБА_7 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 видане 23.01.2006 (а.с.23).
ОСОБА_7 змінила прізвище на ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підтвердження даної обставини було надано свідоцтво про зміну імені серії НОМЕР_2 від 07.05.2019 (а.с.24)
ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 47 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 26.10.2022 (а.с.25).
29 червня 2023 року приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Брох А.А. видав ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки спадкового майна після смерті ОСОБА_6 , яке складається з квартири АДРЕСА_1 , що зареєстровано в реєстрі за 1469 (а.с.118). 
Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, свідоцтво про спадщину видане ОСОБА_2 зареєстровано за №70865473 (а.с.119).
29 червня 2023 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 2/3 квартири АДРЕСА_1 , про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав (а.с.120).
08.08.2023 приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Брох А.А. видав ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна після смерті ОСОБА_6 - квартири АДРЕСА_1 , що зареєстровано в реєстрі за №1932 (а.с.26).
Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі свідоцтво про спадщину видане ОСОБА_1 зареєстровано за №71057191 (а.с.27).
В подальшому 08 серпня 2023 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/3 квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав (а.с.28).
Станом на 01.01.2022 ОСОБА_6 мав заборгованість по аліментам у ВП №36733604, які стягувалися на користь ОСОБА_9 в сумі 34237,99 грн та заборгованість по ВП №36733268 по стягненню додаткових витрат на доньку ОСОБА_1 в сумі 1200,00 грн (а.с.40), визначенню суми заборгованості передувало рішення Корольовського районного суду м.Житомира у справі №2-2337/12 про визнання дій державного виконавця Корольовського ВДВС у м.Житомир Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (а.с.44-45).
Згідно квитанцій ОСОБА_6 мав заборгованість за житлово-комунальні послуги станом на жовтень 2022 року перед КП «Житомиртеплокомуненерго» в сумі 23379,93 грн (а.с.46), станом на серпень 2023 року - 30156,14 грн (а.с.48); перед ОСББ - в сумі 8698,46 грн (а.с.46); за водопостачання та водовідведення 6107,89 грн (а.с.47); перед ГРІН БІН за вивезення відходів - 1159,84 грн (а.с.47)
Позивач ОСОБА_1 за житлово-комунальні послуги сплачує, про що надано квитанції (а.с.52-61).
28 грудня 2023 року ОСОБА_5 надіслала претензію кредитора ОСОБА_2 про сплату заборгованості за комунальні послуги за 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 в сумі 31308,48 грн, що відповідають 2/3 спадкового майна з загального боргу - 46952,22 (а.с.64-66), яка була отримана ОСОБА_2 02 січня 2024 року (а.с.67).
В цей же день ОСОБА_5 надіслала претензію кредитора ОСОБА_2 про сплату заборгованості за аліментами та додатковими витратами на дитину, які мав ОСОБА_6 на день смерті в розмірі 2/3 частки спадкового майна - 23625,33 грн (а.с.68-70), яка була отримана ОСОБА_2 02.01.2024 (а.с.71).
Виконавчий комітет Житомирської міської ради 01.09.2023 надіслав ОСОБА_10 та ОСОБА_11 лист в якому вказано, що при вчиненні правочину щодо відчуження квартири право неповнолітньої ОСОБА_12 порушено не було (а.с.72).
Після смерті ОСОБА_6 на його могилі зведено пам`ятник (а.с.73-75), вартість якого становить 84 000,00 гривень (а.с.217). 
Згідно договору дарування частки у праві власності на квартиру від 28.07.2023 ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 2/3 частки у праві власності на квартири АДРЕСА_1 , оцінивши дар у 593 867,00 грн.
У пункті 7.2 договору дарування від 28.07.2023 відповідачі підтвердили, що цей договір не носить характеру удаваного чи фіктивного правочину, що вони розуміють зміст цього договору, який прочитано ними особисто та самостійно, усвідомлюють правові наслідки укладання ними цього договору та що їх дії відповідають дійсним їх намірам створити для себе юридичні наслідки, діють за власною волею без примусу.
При цьому, в п.5.1 цього договору вказано, до Дарувальник свідчить, що внаслідок відчуження не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей, непрацездатних осіб (а.с.115-117).
За звітом бюро оцінки «ФЕНІКС-А» вартість 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 станом на 26.07.2023 складає 890 800,00 грн (а.с.122-123).
Згідно витягу із єдиної бази даних звітів про реєстрацію звіту про оцінку майна станом на 27.07.2023 ринкова вартість спірної квартири складає 908 000,00 грн, а фактична ціна продажу 593867,00 грн (а.с.124).
28.07.2023 право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав (а.с.136).
Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.08.2023 свідчить, що співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про спадщину (розмір частки 1/3) та ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 28.07.2023 (розмір частки 2/3).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту (визнання договору дарування удаваним та вчиненим для приховання правочину купівлі-продажу без вимоги визнання його недійсним чи дійсним з переведенням прав покупця) у даній цивільній справі є неналежним та неефективним способом захисту порушеного права, оскільки не призведе до досягнення мети позивача та остання буде змушена повторно звертатися до суду. Обрання неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Такий висновок суду першої інстанції є вірним, виходячи з наступного.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадженняв цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.
Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).
У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133 цс 12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026 цс 16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992 св 18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822 св 20).
Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі №346/2238/15-ц).
Таким чином, враховуючи, що дарування квартири сторонній особі, з якою відповідачка фактично не підтримувала тісних відносин, не мало економічного сенсу, зокрема з огляду на наявні великі борги за житлово–комунальні послуги та претензії про стягнення заборгованостей, а також необхідність встановлення пам`ятника ОСОБА_2 померлому синові, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що договір дарування частки квартири від 28.07.2025 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично є формальним і замаскований договором купівлі–продажу.
Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 71 ЦК України, опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від прав на майно підопічного, у тому числі речових прав на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) вчиняти правочини щодо: об`єкта житлової нерухомості та/або земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, власником або користувачем яких є підопічний; відчуження (у тому числі шляхом міни або внесення (передачі) до статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) юридичної особи чи як вступного, членського та/або цільового внеску члена кооперативу), поділу, виділу нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, іншого цінного майна, зокрема транспортних засобів, власником якого є підопічний.
Правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним (ч. 1 ст. 224 ЦК України).
Оскільки ОСОБА_2 не була ні опікуном ні піклувальником ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про, що вона не мала погоджувати свої дії при відчужені свого майна з органом опіки та піклування. 
Як встановлено судом, розгляд цивільних справ здійснюється в межах вимог, заявлених сторонами, та на підставі поданих доказів (ч.?1 ст.?11 ЦПК України). 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 виснувала, що спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Спосіб захисту права або інтересу повинен бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц). При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 зазначила, що судове рішення не повинне породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.
Обрання ж позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 , від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 25.01.2022 у справі № 143/591/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
Обрання способу захисту - це прерогатива позивача. Водночас свобода в обрані способу захисту передбачає й несення позивачем ризику відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежністю чи неефективністю заявленого захисту.
Водночас Верховний Суд звертає увагу на те, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а також не спричиняти порушення/обмеження законних прав та інтересів відповідачів, тобто бути адекватним наявним обставинам, і призводити до потрібних (бажаних) позивачу результатів (наслідків). Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63).
Аналогічний висновок міститься у постанові Постанова Верховного Суду від 17 квітня 2025 року у справі № 904/186/23.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спосіб захисту, обраний позивачем (визнання договору дарування удаваним без вимоги визнання його недійсним чи дійсним із переведенням прав покупця), є неналежним та неефективним, оскільки не забезпечує відновлення порушеного права позивача, не відповідає суті спору та не усуває необхідності звернення до суду для вирішення спору по суті, що суперечить принципам ефективного судового захисту. Суд, відповідно до наведеної правової позиції ВС, не уповноважений на власний розсуд застосовувати спосіб захисту, не заявлений позивачем, і водночас обраний спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права та спричиненим наслідкам.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не вирішив спір по суті через відсутність вимоги про визнання прихованого правочину недійсним або переведення прав на позивача є необґрунтованими і не узгоджуються з положеннями ст.?235 ЦК України та усталеною практикою Верховного Суду.
Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд, посилаючись на принцип процесуальної економії, не вирішив усіх спірних питань між учасниками справи, що у подальшому може призвести до виникнення нових судових спорів щодо користування та розпорядження майном, оскільки суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і не наділений повноваженнями виходити за їх межі з мотивів доцільності виникнення інших спорів у майбутньому. 
Водночас колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про обов`язок суду постановити окрему ухвалу та повідомити правоохоронні органи, оскільки відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, право суду на постановлення окремої ухвали виникає у разі виявлення порушень закону та встановлення причин і умов, що сприяли їх вчиненню. 
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, не встановила обставин, які б свідчили про наявність ознак кримінального правопорушення у діях учасників справи. За відсутності таких ознак у суду був відсутній обов`язок повідомляти відповідні правоохоронні органи у порядку статті 214 Кримінального процесуального кодексу України.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого доводи апеляційної скарги слід визнати необґрунтованими.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                                                                       у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   залишити без  задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 25 червня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 16 грудня 2025 року.

Головуючий                                               Судді