ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28січня 2026 року
м. Київ

справа № 461/4829/22
провадження № 61-3113св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю .В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Биваліна Олександра Вікторовича на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 грудня 2023 року у складі судді Радченко В. Є. та постанову Львівського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору дарування квартири, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання (поновлення) права користування квартирою.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він з 1971 року проживав у квартирі АДРЕСА_1 . У 2001 році він разом із сином ОСОБА_3 в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» набув право власності на зазначену квартиру, по 1/2 частці кожний.
Вказував на те, що у 2001 році у нього стався вогнищевий інфаркт міокарда та він проходив довготривалу реабілітацію, у зв`язку з чим у нього виникли фінансові труднощі, а повноцінно працювати він вже не міг. Скориставшись цими обставинами, його син ОСОБА_3 та його колишня дружина ОСОБА_2 почали на нього психологічно тиснути, щоб він переписав квартиру на ОСОБА_2 , натомість, вона обіцяла йому, що буде його утримувати та виплачувати по 20 євро у місяць до кінця його життя, а він до кінця життя буде проживати у квартирі. Зазначав, що він, зважаючи на стан його здоров`я, вважав, що підписує у Третій львівській державній нотаріальній конторі договір довічного утримання, а як йому стало відомо пізніше, 04 листопада 2003 року разом з ОСОБА_3 підписав договір дарування квартири, згідно з яким власницею квартири стала ОСОБА_2 . Копію договору від 04 листопада 2003 року він не отримував.
Після укладення договору його дочка ОСОБА_5 щомісяця роками постійно передавала йому кошти від ОСОБА_2 у гривнях в обумовленій між ним та ОСОБА_2 сумі, еквівалентній 20 євро, так як сама ОСОБА_2 постійно перебувала за кордоном.
У 2022 році він дізнався, що ОСОБА_2 все своє майно, включно з квартирою АДРЕСА_1 , в якій він проживає і був зареєстрований, передала у власність сину ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири від 29 вересня 2021 року. Набувши право власності на квартиру, ОСОБА_3 виставив її на продаж та без рішення суду, без його відома та згоди зняв його з реєстрації постійного місця проживання у квартирі.
10 вересня 2022 року ОСОБА_3 разом із ОСОБА_2 намагалися виселити його з квартири, зібравши всі його речі. На його прохання було викликано поліцію. За той час ОСОБА_3 та ОСОБА_2 винесли з квартири ряд речей та його насильно винесли, оскільки він сам не виходив та чинив опір. Поліція, яка приїхала на його виклик, пояснила ОСОБА_3 , що без рішення суду виселяти батька з квартири не буде, незважаючи на документ про виписку з квартири, який пред`явив ОСОБА_3 . Під час розмови з поліцією ОСОБА_3 проговорився, що він вже відчужив квартиру, уклав на квартиру дарчу, але не сказав кому. Надалі від свого адвоката він дізнався, що 29 серпня 2022 року приватним нотаріусом Сиротяком М. Р. посвідчено договір дарування, згідно з яким власницею квартири стала ОСОБА_4 .
Протягом всіх років, з моменту укладення договору дарування квартири у 2003 році, позивач продовжував постійно проживати у квартирі та регулярно сплачував усі комунальні послуги, а також оформляв субсидію на відшкодування житлово-комунальних послуг.
Зазначав, що він є одинокою особою похилого віку (1946 року народження), спірна квартира є його єдиним житлом. Враховуючи стан його здоров`я, відсутність достатнього матеріального забезпечення, він потребував сторонньої допомоги і надіявся її отримати, укладаючи договір довічного утримання із ОСОБА_2 . Надалі зрозумів, що помилявся щодо правової природи договору та його наслідків.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд
- визнати частково недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ним, ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_2 з другого боку та посвідчений 04 листопада 2003 року Третьою львівською державною нотаріальною конторою в частині дарування 1/2 ідеальної частини квартири, належної йому, з приведенням сторін договору до попереднього стану;
- витребувати на його користь з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 1/2 частку вказаної квартири, що отримана нею відповідно до договору дарування від 29 серпня 2022 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Сиротяком М. Р., реєстровий номер 456;
- скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_4 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 , на 1/2 частку зазначеної квартири, належну йому;
- визнати (поновити) за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано частково недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_2 з другого боку та посвідчений 04 листопада 2003 року Третьою львівською державною нотаріальною конторою в частині дарування 1/2 ідеальної частини квартири, належної ОСОБА_1 , з приведенням сторін договору до попереднього стану.
Витребувано на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що отримана нею відповідно до договору дарування від 29 серпня 2022 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Сиротяком М. Р., реєстровий номер 456.
Скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_1 .
У решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 грудня 2023 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що після укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 продовжував проживати у спірній квартирі, іншого житла у нього не було, протягом всього періоду проживання після підписання договору, майже 20 років, оплачував комунальні послуги, отримував субсидію як малозабезпечений. За станом здоров`я позивач потребував стороннього догляду та лікування, тому погодився на передачу квартири ОСОБА_2 з метою отримання від неї грошової допомоги щомісячно у розмірі 20 євро, яку остання надавала, однак помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, наслідків, які можуть настати після укладення договору. На час укладення договору він повністю довіряв як ОСОБА_2 , так і нотаріусу, яка, згідно з поясненнями представника та умов пункту 8 договору роз`яснила йому статтю 229 ЦК УРСР щодо довічного користування квартирою. Для нього почути користь від договору було більш важливіше та вагоміше, ніж назва договору та його суть з правової природи.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, взяв до уваги вік ОСОБА_1 , стан його здоров`я та потребу стороннього догляду за станом здоров`я, відсутність у нього іншого нерухомого майна, відсутність фактичної передачі спірної квартири за договором дарування. Також суди врахували, що витрати на утримання квартири та комунальні платежі сплачував позивач, отримував субсидію як малозабезпечений.

З огляду на вказані обставини суди дійшли висновку про те, що позивач довів, що, укладаючи оспорюваний договір, він помилився щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами.

Встановивши, що спірна квартира перейшла у власність ОСОБА_2 на підставі договору дарування, який визнається недійсним у частині дарування 1/2 ідеальної частини квартири, яка надалі подарувала її ОСОБА_3 , а останній подарував її ОСОБА_4 , суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що 1/2 частка спірної квартири набута ОСОБА_4 без відповідної правової підстави, а тому підлягає витребуванню на користь позивача.

Також суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність правових підстав для скасування реєстрації права власності ОСОБА_4 на 1/2 частку спірної квартири.

Відхиляючи заяву представника ОСОБА_4 про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що до моменту зняття позивача з реєстрації у спірній квартирі у зв`язку із наміром його сина продати квартиру та отримання адвокатом позивача копії договору в БТІ, позивач, з огляду на доведену в судовому засіданні помилку останнього щодо юридичної пригороди договору та відсутність у нього примірника оспорюваного договору, не знав і не міг знати про укладення ним договору дарування, а тому строк позовної давності, що має обчислюватися з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про наявність оспорюваного договору, не є пропущеним.

Апеляційний суд, зазначив, що представник ОСОБА_4 заявив про застосування строку позовної давності до позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування від 04 листопада 2003 року, яка не стосується ОСОБА_4 як учасника договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У березні 2025 року представник ОСОБА_4 - адвокат Бивалін О. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що факт наявності у дарувальника захворювань та його похилий вік не можуть свідчити про укладення ним договору дарування під впливом помилки та не є підставою для визнання договору недійсним. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Також суди залишили поза увагою, що у випадку, якщо сторона дарувальника представлена одразу двома особами, то для визнання договору дарування недійсним на підставі статті 229 ЦК України у зв`язку з помилкою дарувальника щодо правової природи цього правочину суд має встановити, що обидві ці особи вчинили правочин під впливом помилки.
Суд апеляційної інстанції не надав оцінки доказам, які подані до апеляційного суду представником ОСОБА_4., а саме:
- копії договору від 20 жовтня 2003 року № 3/7188, відповідно до якого саме ОСОБА_1 особисто є замовником Витягу з Реєстру прав власності саме для дарування спірної квартири;
- копії заяви про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 20 жовтня 2003 року № 3/7188, відповідно до якої ОСОБА_1 особисто просив зареєструвати Витяг з Реєстру прав власності саме для дарування та сплачував за це аванс у сумі 110,10 грн;
- копії Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 1853638 від 29 жовтня 2003 року, в якому зазначено, що заявником є ОСОБА_1 та цей Витяг виготовлено для дарування.
Вказані документи прямо доводять суперечливу поведінку позивача з одного боку і спростовують у повній мірі твердження позивача про те, що він помилявся щодо правової природи спірного договору дарування та думав, що підписує договір утримання, чи не знав про те, що він підписує саме договір дарування, а не будь-який інший правочин.
Суди залишили поза увагою, що позивачу на момент укладення спірного правочину було 56 років і він не може сприйматися як особа похилого віку. На час укладення оспорюваного договору позивач не був непрацездатним за віком або за станом здоров`я, а тому не міг бути суб`єктом договору довічного утримання відповідно до положень статті 425 ЦК УРСР.
Позивач не довів факт захворювання та потребу в лікуванні та постійному догляді, факт домовленості щодо довічного утримання, факт відсутності домовленості між сторонами як доказ проживання в чужій квартирі. Відсутні факти щодо домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини. Зі сторони ОСОБА_1 не було жодних звернень до правоохоронних органів або до суду протягом 20 років 
Матеріали справи не містять доказів того, що на момент укладення договору дарування від 04 листопада 2003 року позивач не мав іншого житла. 
Позивач мав статус бездомної особи впродовж тільки трьох місяців у 2023 році, що свідчить про те, що він маніпулює фактами з метою введення суду в оману, у тому числі апеляційної інстанції, щодо питання відсутності в нього постійного житла.

Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 389/1809/16-ц (провадження № 61-18713св18), від 04 травня 2020 року у справі № 633/268/17 (провадження № 61-37599св18); суд не дослідив зібрані у справі докази.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Доводи інших учасників справи

У серпні 2025 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 

У травні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2025 року справу призначено до розгляду.

Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2025 року у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_6 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 грудня 2025 року) визначено такий склад колегії: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Гулейков І. Ю., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 жовтня 1971 року виконкомом Шевченківської районної Ради депутатів трудящих м. Львова було видано ОСОБА_1 ордер № 559 на вселення до квартири АДРЕСА_1 . 

01 листопада 2001 року Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» видано свідоцтво № НОМЕР_2 про право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з Епікризом, складеним Комунальним некомерційним підприємством «Львівське територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна клінічна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої медичної допомоги», хворий ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в інфарктному відділі ЛШМД з 10 липня 2001 року до 04 серпня 2001 року, при госпіталізації скарги на щільні болі за грудиною з іррадіацією у спину, обидві руки та сильну слабість. Рішенням лікарської комісії хворий скерований на II етап стаціонарного лікування у Сьому міську лікарню в смт Брюховичі. У результаті проведеного обстеження встановлено клінічний діагноз: Основний: ІХС-Гострий великовогнищевий інфаркт міокарда задньо-бокової ділянки лівого шлуночка. Атеросклоретичний кардіосклероз. Гіпертонічна х-ба III ст. Ускладнення основного: НК II - А ст. 

04 листопада 2003 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_2 з другого боку укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Цей договір був посвідчений державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Максьоновою Г. В. 

Відповідно до пункту 1 договору дарування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подарували, а ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 , що в цілому складається з однієї кімнати, житловою площею 14,0 кв. м, та кухні. Загальна площа квартири становить 26,5 кв. м. До квартири відноситься комора у підвалі площею 5,1 кв. м.

У пункті 8 договору дарування визначено, що зміст статті 229 ЦК України та пункту 13 Правил користування приміщеннями в житлових будинках та прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року за № 572, сторонам нотаріус роз`яснив.

Згідно з пунктом 9 оспорюваного договору, цей договір складено в двох примірниках, один з яких залишається в справах Третьої львівської державної нотаріальної контори, а другий видається обдарованій.

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності від 10 листопада 2003 року за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 04 листопада 2003 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

29 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір дарування вказаної квартири.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 308207166 від 25 серпня 2022 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири від 29 вересня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О. Я. 
16 серпня 2022 року ОСОБА_1 , 1946 року народження, знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , за заявою власника житла ОСОБА_3 . Підстава: пункт 50.5 постанови Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 та Закон України «Про надання публічних електронних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (лист Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 25 жовтня 2022 року № 32-вих-89685).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 309273831 від 08 вересня 2022 року ОСОБА_1 не має у власності об`єктів нерухомого майна.

Відповідно до акта фактичного проживання, складеного ЛКП «Старий Львів» 09 вересня 2022 року, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , але не зареєстрований за місцем проживання. Зі слів мешканців будинку, ОСОБА_1 у цій квартирі проживає постійно і до теперішнього часу.

29 вересня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір дарування спірної квартири.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 309552344 від 12 вересня 2023 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 на підставі договору дарування квартири від 29 вересня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Біляк О. Я.

Згідно з довідкою Центру обліку та нічного перебування бездомних Управління соціального захисту Львівської міської ради на вул. Кирилівській, 3 у м. Львовівід 21 липня 2023 року № 393 «Про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, закладі для бездомних осіб», ОСОБА_1 перебуває на обліку у зазначеному Центрі обліку та нічного перебування бездомних як особа, яка не має постійного проживання.

21 липня 2023 року Центром обліку та нічного перебування бездомних ОСОБА_1 видано посвідчення від 21 липня 2023 року № НОМЕР_3 про взяття на облік.

У січні 2023 року представник ОСОБА_4 - адвокат Лагутін Д. М. подав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_4 - адвоката Биваліна О. В. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки оспорюваний договір дарування укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_2 з другого боку 04 листопада 2003 року, тобто до 2004 року, тому до спірних правовідносин застосовуються положення ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 243 ЦК УРСР (чинного на час укладення договору дарування) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. 

Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами.

Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувальника) до іншої (обдарованого). Тому майно, що передається, повинне бути власністю дарувальника.

Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК УРСР).

Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений (частина третя статті 244, частина перша статті 227 ЦК УРСР ).

Аналогічне положення містить чинний ЦК України.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частиною першою статті 56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом статті 425 ЦК УРСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужував) передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Відповідно до частини першої статті 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. 

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Кваліфікація договору дарування як такого, що вчинений під впливом помилки, можлива за умови неправильного сприйняття дарувальником обставин вчинення ним цього правочину, які вплинули на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Для цього суд бере до уваги не тільки те, що сторони прочитали текст оспорюваного договору дарування й отримали роз`яснення його суті від нотаріуса, а й вік позивача, його стан здоров`я, потребу у догляді та сторонній допомозі, відсутність фактичного передання майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваним, продовження користування ним цим майном після укладення договору дарування тощо (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17, від 18 грудня 2020 року у справі № 541/2898/18, від 03 серпня 2022 року у справі № 363/4381/19, від 24 березня 2021 року у справі № 713/883/19, від 22 березня 2023 року у справі № 759/17155/20).

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, правильно взяв до уваги стан здоров`я ОСОБА_1 , який потребує стороннього догляду, відсутність у нього іншого нерухомого майна, відсутність фактичної передачі спірної квартири за договором дарування. Також судами правильно враховано, що витрати на утримання квартири та комунальні платежі сплачував позивач, отримував субсидію як малозабезпечений.

Крім того, зі змісту пункту 8 договору дарування вбачається, що нотаріус роз`яснив сторонам договору зміст статті 229 ЦК УРСР та пункту 13 Правил користування приміщеннями в житлових будинках та прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року за № 572.
Статтею 229 ЦК УРСР (глава 20 «Купівля-продаж») «Обов`язок продавця попередити покупця про права третіх осіб на продавану річ», визначено, що при укладенні договору продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на продавану річ (право наймача, право застави, довічного користування тощо). Невиконання цього правила дає покупцеві право вимагати зменшення ціни або розірвання договору і відшкодування збитків.

Пунктом 13 Правил користування приміщеннями в житлових будинках та прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року за № 572, визначено, що спори, що виникають під час користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, розв`язуються шляхом проведення переговорів між учасниками спору або у судовому порядку.

З огляду на вказані обставини суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що договір дарування від 04 листопада 2003 року укладений ОСОБА_1 під впливом помилки.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, щосуд мав встановити, що обидва дарувальники вчинили правочин під впливом помилки, оскільки суд визнав частково недійсним договір дарування квартири в частині дарування 1/2 ідеальної частини квартири, належної ОСОБА_1 .

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд помилково посилався на похилий вік позивача, якому на час укладення оспорюваного договору було 57 років, висновків судів про наявність правових підстав для визнання договору дарування недійсним не спростовують, оскільки, як правильно встановили суди, позивач на час укладення оспорюваного договору потребував стороннього догляду за станом здоров`я, у нього відсутнє інше житло, відсутня фактична передача спірної квартири за договором дарування, оскільки позивач після укладення договору продовжував проживати у спірній квартирі, сплачував комунальні платежі та отримував субсидію як малозабезпечений. 

Разом із тим, колегія суддів звертає увагу на те, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає наступне: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором, законом, судом у визначених законом випадках. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням цивільного судочинства, наведеним у частині першій статті 2 ЦПК України.

Близька за змістом позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

Колегія суддів вважає, що визнання недійсним договору дарування квартири не є ефективним способом захисту, оскільки не відновить порушених прав позивача, а правильним захистом буде саме подання віндикаційного позову до кінцевого володільця майна.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19)).

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.

Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18); від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), зазначено про те, що можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від відповідача нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі». 

Тобто у постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок про допустимість витребування за допомогою віндикаційного позову такого майнового права, як право на частку в праві спільної власності.

Встановивши, що спірна квартира перейшла у власність ОСОБА_2 на підставі договору дарування, який укладений ОСОБА_1 під впливом помилки, а ОСОБА_2 надалі подарувала квартиру ОСОБА_3 , а останній подарував її ОСОБА_4 , суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що 1/2 частка спірної квартири набута ОСОБА_4 без відповідної правової підстави. 

Ураховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про підставність позовних вимог ОСОБА_1 про витребування 1/2 частки квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 .

Водночас суди попередніх інстанцій помилково задовольнили позовну вимогу ОСОБА_1 про скасування реєстрації права власності ОСОБА_4 на 1/2 частку спірної квартири, з огляду на таке.

Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)].

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що «судове рішення про задоволення віндикаційного позову саме по собі є достатньою підставою для внесення державним реєстратором відповідних записів до Державного реєстру. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем».

У пункті 74 постанови від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15 (провадження № 14-376цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що «рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (див. пункт 5.17 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18). Проте у випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача».

У справі, яка переглядається, позивач заявив саме віндикаційний позов. Отже, такий спосіб захисту прав, як скасування державної реєстрації права не є належним способом захисту прав позивача, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про скасування реєстрації права власності ОСОБА_4 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_1 .

Щодо застосування строку позовної давності

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

У справі, яка переглядається, у січні 2023 року представник ОСОБА_4 - адвокат Лагутін Д. М. подав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності, в якій просив відмовити у позові у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності (а. с. 130-131, т. 1).

У травні 2023 року ОСОБА_1 подав заяву, в якій просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

ОСОБА_1 посилався на те, що про порушення свого права він довідався 10 вересня 2022 року, коли ОСОБА_2 та ОСОБА_3 примусово виселяли його з квартири та у присутності працівників поліції, які були викликані на його прохання, він від ОСОБА_3 дізнався, що ОСОБА_3 оформив дарчу на квартиру, однак не сказав кому.

Суд першої інстанції вважав, що до моменту зняття позивача з реєстрації у спірній квартирі у зв`язку із наміром його сина продати квартиру та отримання адвокатом позивача копії договору в БТІ, позивач, з огляду на доведену в судовому засіданні помилку останнього щодо юридичної пригороди договору та відсутність у нього примірника оспорюваного договору, не знав і не міг знати про укладення ним договору дарування, а тому строк позовної давності, що має обчислюватися з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про наявність оспорюваного договору, не є пропущеним.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_4 заявила про застосування позовної давності щодо вимоги про визнання недійсним договору дарування від 04 листопада 2003 року, яка не стосується її як учасника договору.

З таким висновком апеляційного суду погодитись не можна з огляду на таке.

На віндикаційні позови поширюється загальна позовна давність.

Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ні з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб (див. постанову Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19), постанови Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 511/2402/15 (провадження № 61-6218св23), від 04 квітня 2024 року у справі № 442/5872/21 (провадження № 61-504св23), від 14 травня 2024 року у справі № 711/1406/19 (провадження № 61-10876св23) та інші.

Отже, усталеним у практиці Верховного Суду є підхід до застосування статті 261 ЦК України, згідно з якою початок відліку позовної давності у правовідносинах, що регулюються статтею 388 ЦК України, пов`язується із моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. 
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права; аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

Суд апеляційної інстанції не врахував, що початок відліку позовної давності у правовідносинах, що регулюються статтею 388 ЦК України, пов`язується із моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ні з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Апеляційний суд у порушення вимог закону не вирішив питання щодо позовної давності, у тому числі не встановив, чи пропущено строк звернення до суду позивачем, якщо так, то чи пропущено цей строк з поважних причин.

З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, то апеляційному суду при новому розгляді справи слід перевірити вищенаведені обставини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Згідно зі статтею 412 ЦПК України підставами скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання частково недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_2 з другого боку, посвідченого 04 листопада 2003 року Третьою львівською державною нотаріальною конторою, в частині дарування 1/2 ідеальної частини квартири, належної ОСОБА_1 , з приведенням сторін договору до попереднього стану та скасування реєстрації права власності ОСОБА_4 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_1 , слід скасувати, а в позові в цій частині відмовити. Постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння слід скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа частково направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат, так як їх розподіл здійснюється після розгляду всіх позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Биваліна Олександра Вікторовича задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 грудня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору дарування квартири та скасування реєстрації права власності скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 провизнання частково недійсним договору дарування квартири та скасування реєстрації права власності відмовити.

Постанову Львівського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк