ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 р. 	Справа № 480/9615/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.02.2024, головуючий суддя І інстанції: С.М. Гелета, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, по справі № 480/9615/23
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_1 , позивачка, апелянтка) звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті щомісячного грошового забезпечення сім`ї безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 починаючи з 01.06.2023 у порядку та в розмірах, що встановлені Кабінетом Міністрів України; 
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплатити щомісячне грошове забезпечення сім`ї безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_3 починаючи ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01.06.2023 у порядку та в розмірах, що встановлені Кабінетом Міністрів України.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.02.2024 у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивачка подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права просила скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.02.2024 та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що факт подання нею заяви про виплату грошового забезпечення підтверджується виконанням відповідачем обов`язку по нарахуванню та виплаті позивачці такого грошового забезпечення. 
Відповідач правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
На підставі положень частини 1 статті 308, пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з виходом за межі позовних вимог з огляду на таке.
Судом встановлено такі обставини справи.
28.12.2022 наказом №366 військовослужбовця ОСОБА_3 визнано таким, що з 28.12.2022 прийняв посаду та приступив до виконання обов`язків у в/ч НОМЕР_1 .
04.01.2023 наказом в/ч НОМЕР_1 №4 військовослужбовця ОСОБА_4 відправлено у відрядження, з 04.01.2023 виключено з котлового забезпечення.
24.01.2023 наказом в/ч НОМЕР_1 №24, у зв`язку із перебуванням як безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_4 командиром військової частини прийнято рішення про утримання на всіх видах забезпечення окрім котлового, а виплату грошового забезпечення здійснювати відповідно до постанови КМУ від 30.11.2016 №884 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх».
Командиром в/ч НОМЕР_1 призначено проведення службового розслідування на підставі рапорту командира в/ч НОМЕР_1 за фактом зникнення безвісті 12.01.2023 під час виконання бойового завдання військовослужбовця ОСОБА_4 , про що свідчать відповідні резолюції на рапорті від 09.02.2023.
Відповідачем проведено службове розслідування (вх.33523 від 09.04.2023) за фактом визнання зниклого безвісті загиблим військовослужбовця ОСОБА_4 , про що складено акт службового розслідування, яким встановлено, що внаслідок бойового зіткнення військовослужбовець ОСОБА_4 отримав вогнепальне поранення в голову, несумісне з життям, винести тіло загиблого військовослужбовця ОСОБА_4 не вдалося через щільний вогонь противника та наявність трьох поранених в групі. Вказані обставини підтверджені поясненнями військовослужбовців, актом про настання смерті від 13.03.2023. Зазначено, що військовослужбовець ОСОБА_4 загинув в бою у службовий час, під час виконання бойового завдання, внаслідок виконання бойового завдання, заходи безпеки не були порушені.
Позивачка отримала від ІНФОРМАЦІЯ_2 сповіщення сім`ї №8/2023 від 16.01.2023 про те, що військовослужбовець ОСОБА_4 під час виконання бойового завдання зник безвісті. Зазначено, що дане сповіщення є підставою для подання документів для призначення пенсії (матеріальної допомоги) і надання пільг в установленому порядку.
13.03.2023 командиром в/ч НОМЕР_1 складено акт про настання смерті (вх. №2938/в від 16.03.2023), відповідно до якого військовослужбовець ОСОБА_4 загинув, а також зазначено обставини, місце та причина смерті військовослужбовця ОСОБА_4 . 
В акті відображено, що станом на 24.02.2023 тіло загиблого знаходиться на місці події, евакуація неможлива через щільний вогонь з боку противника. Зазначений акт підписано двома військовослужбовцями ( ОСОБА_5 і ОСОБА_6 ) та командиром в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_7 
05.04.2023 наказом в/ч НОМЕР_1 №1107 «Про результати службового розслідування» визнано, що загибель військовослужбовця ОСОБА_3 відбулась під час виконання бойового завдання та пов`язане з виконанням службових обов`язків, матеріали службового розслідування направлено до командира в/ч НОМЕР_1 для прийняття управлінського рішення, визнано статус загиблого військовослужбовця ОСОБА_4 у зв`язку із виконанням бойового завдання.
За твердженням позивачки, вона отримувала грошове забезпечення її безвісти зниклого чоловіка в період лютого, березня, квітня та травня від в/ч НОМЕР_1 . Останню виплату грошового забезпечення вона отримала 22.05.2023. В подальшому грошове забезпечення не виплачувалося.
Відповідно до довідки в/ч НОМЕР_1 №133/8728 від 18.10.2023 нарахована додаткова винагорода військовослужбовця ОСОБА_4 з червня по вересень 2023 року становить 0 грн.
На адвокатський запит представника позивачки щодо надання документів та інформації відносно військовослужбовця ОСОБА_4 отримано лист в/ч НОМЕР_1 від 29.07.2023 №813/7395 про причини та підстави припинення виплати грошового забезпечення та додаткової винагороди дружині військовослужбовця ОСОБА_4 , а також надано позивачці документи, які відображені в додатках до листа від 29.07.2023.
Не погоджуючись із висновками в/ч НОМЕР_1 , викладеними у листі від 29.07.2023 №813/7395, а також неотримання грошової винагороди військовослужбовця ОСОБА_4 , позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено факту звернення до відповідача із заявою, в порядку, передбаченому Порядком виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі – Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Згідно з частиною 2 статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Статтею 2 Закону №2011-ХІІ передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Згідно з частиною 6-1 статті 18 Закону №2011-XII, членам сімей військовослужбовців, які проходять військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», гарантується виплата грошового забезпечення цих військовослужбовців у разі неможливості ними його отримання під час участі у бойових діях та операціях. У такому разі виплата грошового забезпечення здійснюється членам сімей військовослужбовців, зазначеним у пункті 6 статті 9 цього Закону.
За змістом абзацу першого частини 1 статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно абзаців першого-другого частини 4 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджений наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 і зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі – Порядок №260; тут і далі – в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).
Виплата грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими врегульована розділом ХХХ Порядку №260.
Пунктом 1 розділу ХХХ Порядку №260 визначено, що у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.
Відповідно до пункту 2 розділу ХХХ Порядку №260 грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату.
Пунктом 3 розділу ХХХ Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 (далі – Порядок №884), військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець.
Згідно з пунктом 3 Порядку №884 (тут і далі – в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
За змістом абзацу першого пункту 4 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
Відповідно до пункту 6 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.
Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).
Отже, у разі визнання військовослужбовця безвісти відсутнім за ним зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Така виплата грошового забезпечення здійснюється з дня зникнення військовослужбовця безвісти членам його сім`ї за їх заявою на ім`я командира військової частини.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що факт подання нею заяви про виплату грошового забезпечення підтверджується виконанням відповідачем обов`язку, по нарахуванню та виплаті позивачці такого грошового забезпечення в період з лютого по травень 2023 року.
Колегія суддів вважає такі доводи апелянтки слушними з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи ІНФОРМАЦІЯ_3 сформовано та направлено сповіщення сім`ї №8/2023 від 16.01.2023 про те, що військовослужбовець ОСОБА_4 під час виконання бойового завдання 12.01.2023 зник безвісті.
З наданої позивачкою довідки про рух коштів по її картці/рахунку за період з 01.02.2023 по 31.08.2023 вбачається, що в лютому-травні 2023 року саме на її рахунок надходили грошові кошти у виді грошового забезпечення безвісти зниклого чоловіка (деталі операції: зарплата, А0281 В/Ч).
Отже, з огляду на те, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, в силу статті 19 Конституції України діє лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, колегія суддів вважає обґрунтованим посилання ОСОБА_1 на те, що факт подання нею заяви про виплату грошового забезпечення підтверджується виконанням відповідачем обов`язку по нарахуванню та виплаті позивачці такого грошового забезпечення в період з лютого по травень 2023 року.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідач у поданій заяві від 02.11.2025 зазначив, що надання витягу з наказу про виключення військовослужбовця ОСОБА_3 зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 є неможливим у зв`язку з тим, що такий наказ не видавався, оскільки факт смерті військовослужбовця не зареєстрований. Водночас, у зв`язку з тим, що наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 05.04.2023 «Про результати проведення службового розслідування» та Актом про настання смерті від 13.03.2023 встановлено факт смерті ОСОБА_3 , підстави для нарахування та виплати грошового забезпечення, в тому числі родичам таких військовослужбовців, відсутні.
Колегія суддів вважає ззаначену позицію відповідача такою, що суперечить нормам законодавства з огляду на таке.
Стаття 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII регламентує початок, призупинення і закінчення проходження військової служби; час та місце виконання обов`язків військової служби. Відповідно до частини 3 вказаної статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) військовослужбовець не виключається та контракт не припиняється (не розривається) у разі безвісної відсутності - до визнання його в установленому порядку безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Загиблий (померлий) військовослужбовець виключається із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) з наступного після загибелі (смерті) дня, військовослужбовець, визнаний у встановленому законом порядку безвісно відсутнім або оголошений померлим, - з дня набрання законної сили рішенням суду.
Колегія суддів зазначає, що наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 №280, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.11.2022 за №1407/38743, затверджена Інструкція з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України (далі – Інструкція №280; тут і далі – в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до пункту 4 розділу І якої облік особового складу організовується і ведеться на підставі штатів (штатних розписів), наказів відповідних командувачів, командирів та керівників (далі - командир (керівник)) органів військового управління та органу управління Держспецтрансслужби, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій, у тому числі наказів по особовому складу, наказів по стройовій частині та інших документів, передбачених цією Інструкцією. Відповідно до цілей і завдань, облік особового складу поділяється на персональний, штатно-посадовий та статистичний.
Персональний облік ведеться стосовно кожного військовослужбовця та працівника окремо і призначений для системного відображення початку, проходження ними військової служби (трудової діяльності), звільнення з військової служби (звільнення з роботи), виконання ними військового обов`язку у запасі або проходження служби у військовому резерві, а також для накопичення та збереження інформації, що відображає відносини у зв`язку з їх перебуванням на військовій службі (здійснення трудової діяльності), перебування у запасі або проходження служби у військовому резерві, біографічних та інших даних, які об`єктивно характеризують військовослужбовця або працівника.
За правилами пункту 15 розділу ІІ Інструкції №280 виключення із списків особового складу військової частини проводиться наказом по стройовій частині в такі строки, зокрема: осіб, визнаних у встановленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошеними померлими,- з дня набрання законної сили рішення суду.
Згідно з пунктом 16 розділу ІІ Інструкції №280 не виключаються із списків особового складу військової частини, а обліковуються як тимчасово відсутні особи, зокрема, які зникли безвісти - до визнання їх у судовому порядку безвісно відсутніми або оголошеними померлими.
Розділом VI Інструкції №280 визначена процедура обліку загиблих (померлих), зниклих безвісти, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих військовослужбовців і працівників.
Відповідно до пункту 1 розділу VI Інструкції №280 у разі загибелі (смерті), захоплення в полон або заручником, а також інтернування в нейтральній державі або зникнення безвісти військовослужбовця командир військової частини зобов`язаний організувати не пізніше наступного після загибелі (смерті), захоплення в полон або заручником, а також інтернування або зникнення безвісти військовослужбовця дня повідомлення засобами зв`язку та письмово керівника районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання сім`ї (близьких родичів) військовослужбовця, дату і причину його загибелі (смерті), обставини захоплення в полон або заручником, а також інтернування або зникнення безвісти.
Сповіщення командира військової частини може бути надіслане після закінчення проведення службового розслідування (спеціального розслідування, розслідування аварії (катастрофи), розслідування авіаційної події та інциденту в авіації) у разі його проведення.
Відповідно до пункту 15 розділу VІ Інструкції №280 районний ТЦК та СП на підставі одержаного сповіщення командира військової частини зобов`язаний протягом семи днів після його отримання вручити сім`ї (близьким родичам) загиблого (померлого), захопленого в полон або заручником, а також інтернованого або зниклого безвісти військовослужбовця сповіщення сім`ї (додаток 37), а також висловити їм співчуття, проінформувати щодо установлених законодавством пільг, роз`яснити порядок подання документів для призначення пенсії (допомоги) та інших виплат членам сім`ї військовослужбовця.
Приписами пункту 3 розділу Х Інструкції №280 визначено, що підставою для видання наказів по особовому складу у зазначених вище випадках в тому числі є: донесення про загибель (смерть), а в особливий період - іменний список безповоротних втрат особового складу, свідоцтво про смерть, затверджений акт службового розслідування (спеціального розслідування, розслідування аварії (катастрофи), розслідування авіаційної події та інциденту в авіації) у разі їх проведення.
Колегія суддів зауважує, що сам відповідач визначає факт того, що видача наказу про виключення військовослужбовця ОСОБА_3 зі списків особового складу у зв`язку з його смертю є неможливою, адже відсутні правові підстави для цього.
Зі змісту положень Порядку №884 вбачається, що у випадку, коли військовослужбовець зник безвісти, члени його родини мають право на отримання його грошового забезпечення, яке виплачується до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісти відсутнім або оголошення померлим.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що факт смерті ОСОБА_3 , який підтверджений актом службового розслідування та Актом про настання смерті, є законною підставою для припинення виплати грошового забезпечення його родині, оскільки нормами законодавства чітко встановлено до якого моменту здійснюється виплата грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця, і складення акту службового розслідування по факту смерті та/або складення Акту про настання смерті жодним чином на такий момент (набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім або оголошення його померлим) не впливає.
Посилання в/ч НОМЕР_1 на те, що позивачка не звертається до суду із заявою про встановлення факту смерті її чоловіка ОСОБА_3 , а в судовому порядку намагається змусити відповідача здійснити виплачу грошового забезпечення загиблого, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані та такі, що не стосуються предмета доказування у цій справі.
В межах цієї справи суд вирішує питання щодо дотримання відповідачем порядку виплати членам родини безвісти зниклого військовослужбовця грошового забезпечення, а не вирішує питання щодо встановлення факту смерті такого військовослужбовця.
Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є обгрунтованою, а тому заявлені позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльность в/ч НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті щомісячного грошового забезпечення сім`ї безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_3 починаючи з 01.06.2023 у порядку та в розмірах, що встановлені Кабінетом Міністрів України і зобов`язання в/ч НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплатити щомісячне грошове забезпечення сім`ї безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_3 починаючи з 01.06.2023 у порядку та в розмірах, що встановлені Кабінетом Міністрів України, підлягають задоволенню.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується положеннями статті 322 КАС України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням «Серявін та інші проти України», та пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень.
Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Положеннями пункту 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів передбачено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначене, дослідивши фактичні обставини та питання права, які лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.
Згідно з частинами 1-3 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За змістом частини 2 статті 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанцій у цій справі - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. 
Керуючись ст. ст. 242, 243, 311, 315, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року по справі № 480/9615/23 - скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті щомісячного грошового забезпечення сім`ї безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 починаючи з 01 червня 2023 року у порядку та в розмірах, що встановлені Кабінетом Міністрів України.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплатити щомісячне грошове забезпечення сім`ї безвісно відсутнього військовослужбовця ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 починаючи з 01 червня 2023 року у порядку та в розмірах, що встановлені Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.А. Спаскін   О.В. Присяжнюк