ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/3479/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Рогач Л. І. – головуюча, Краснов Є. В.,  Мачульський Г. М.,
за участю секретаря судового засідання – Салівонського С. П.,
представники учасників справи не з`явилися,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної служби геології та надр України
на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2025
(суддя Шкурдова Л. М.)
та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.08.2025
(судді Коробенко Г. П., Шапран В. В., Кравчук Г. А.)
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будтрансоіл"
до Державної служби геології та надр України
про визнання недійсним аукціону та визнання недійсним договору.
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог
1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Будтрансоіл" (далі – позивач, ТОВ "Будтрансоіл") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної служби геології та надр України (далі – відповідач, скаржник, ДСГН України) про (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) визнання недійсним аукціону з продажу спеціального дозволу на користування надрами – ділянки "Підмихайле" Калуського родовища (№ лоту: SUE001-UA-20231228-94220), організатором якого виступила ДСГН України, і результатів його проведення, та визнання недійсним укладеного ДСГН України та ТОВ "Будтрансоіл" 12.02.2024 договору № 6/2-24 купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами на аукціоні з метою видобування піщано-гравійних порід ділянки "Підмихайле" Калуського родовища, яка знаходиться у Калуському районі Івано-Франківської області, та застосування наслідків його недійсності.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач виявив значні невідповідності, які стосуються ключових характеристик ділянки, тобто, відповідач в оголошенні про проведення аукціону вказав недостовірну інформацію про лот, що призвело до порушення прав позивача при укладенні з відповідачем спірного договору.
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
2.1. 28.12.2023 в системі електронних торгів ProZorro.Продажі опубліковано оголошення про проведення аукціону з продажу спеціального дозволу на користування надрами – ділянка "Підмихайле" Калуського родовища (№  лоту: SUE001-UA-20231228-94220), замовником якого виступила ДСГН України.
2.2. Згідно з інформацією лот, який виставлено на аукціон – спеціальний дозвіл на користування надрами – ділянка "Підмихайле" Калуського родовища. Вартість геологічної інформації – 6 % ціни спеціального дозволу на користування надрами, що визначається на аукціоні (електронних торгах), відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.12.2008 № 1075 "Про затвердження Методики визначення вартості геологічної інформації, отриманої за рахунок коштів державного бюджету" (із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2022 №  836). Призначення: ділянка "Підмихайле" Калуського родовища розташована на відстані 0,6 км на північ від с. Підмихайля Калуського району Івано-Франківської області. Вид корисної копалини: піщано-гравійні породи. Вид користування надрами та строк, на який надається дозвіл: видобування корисних копалин, 20 років. Розмір гарантійного внеску: 1  000  000,00  грн.
2.3. Завантажена в системі електронних торгів організатором аукціону документація містила такі документи: пояснювальна записка до лоту, оглядова карта ділянка "Підмихайле" Калуського родовища, ситуаційний план ділянки "Підмихайле" Калуського родовища, пакет спеціального дозволу на користування надрами ділянка "Підмихайле" Калуського родовища, проєкт угоди про умови користування надрами з метою видобування корисних копалин (додаток до спеціального дозволу), проєкт характеристики ділянки надр (додаток 1 до угоди), проєкт програми робіт з видобування корисних копалин (неметалічні) (додаток 2 до угоди), постанова Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 993.
2.4. За результатами проведеного 17.01.2024 аукціону (№ SUE001-UA-20231228-94220) переможцем визначено ТОВ "Будтрансоіл".
2.5. ДСГН України та ТОВ "Будтрансоіл" 12.02.2024 уклали договір № 6/2-24 купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами на аукціоні з метою видобування піщано-гравійних порід ділянки "Підмихайле" Калуського родовища, яка знаходиться у Калуському районі Івано-Франківської області, за умовами пункту 2.1 якого переможець аукціону зобов`язується за суму коштів, визначену в протоколі проведення електронного аукціону від 17.01.2024 № SUE001-UA-20231228-94220, згідно з яким покупець визнаний переможцем аукціону, придбати у продавця спеціальний дозвіл на користування надрами з метою видобування піщано-гравійних порід ділянки "Підмихайле" Калуського родовища, яка знаходиться у Калуському районі Івано-Франківської області. Строк дії дозволу 20 років.
2.6. У подальшому ТОВ "Будтрансоіл" замовило виготовлення топографо-геодезичного плану ділянки "Підмихайле" Калуського родовища.
2.7. Інженерно-геодезичні вишукування здійснювалися згідно з географічними координатами кутових точок ділянки "Підмихайле" Калуського родовища, піщаногравійні породи: 
№№ точок Система координат WGS84 
ПнШ СхД 
1 49 00' 31,40" 24 24' 09,52" 
2 49 00' 36,68" 24 24' 17,08" 
3 49 00' 31,77" 24 24' 52,18"
4 49 00' 25,63" 24 24' 52,58" 
5 49 00' 24,59" 24 24' 14,07"
площа ділянки надр – 23,59 га, які надано ДСГН України (вказано в пояснювальній записці до лоту та відображено на ситуаційному плані ділянки "Підмихайле").
2.8. Після отримання інженерно-геодезичного вишукування по виготовленню топографо-геодезичного плану з`ясувалося, що фактичні властивості і якості лоту знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням, аніж як це передбачалося умовами аукціону. Зокрема, в пояснювальній записці до лоту вказано, що ділянка "Підмихайле" знаходиться в східній частині Калуського родовища, на землях запасу Підмихайлівської сільської ради, на площі 23,59 га.
2.9. Однак фактично ділянка "Підмихайле" знаходиться на землях, які належать до Ландшафтного заказника місцевого значення "Ріка Лімниця" з водоохоронною смугою вздовж берегів шириною 100 м; ділянка "Підмихайле" знаходиться на землях комунальної власності Калуської міської та Новицької сільської рад; на приватних земельних ділянках (кадастрові номери 2622885601:01:003:0101, 2622885601:01:003:0478, 2622885601:01:003:0327 тощо). 
2.10. Із пояснень позивача слідує, що:
- вказані обставини зменшують площу земельної ділянки для потреб, пов`язаних з користуванням надрами та їх видобуванням і, як наслідок, відсутність можливості використання саме 23,59 га (оскільки земля не є землею запасу Підмихайлівської сільської ради, а є землею заказника, комунальною та приватною), призводить до неможливості видобутку піщано-гравійних порід ділянки "Підмихайле" Калуського родовища у кількості 1386 тис.м^3 за категорією С1 (код класу 122);
- в основних документах, які містили дані щодо властивостей і якостей ділянки "Підмихайле" Калуського родовища (пояснювальній записці до лоту, оглядовій карті ділянки "Підмихайле", ситуаційному плані ділянки "Підмихайле") вказана інформація було подана із суттєвими неточностями, які допущені ДСГН України;
- неточності, допущені ДСГН України, носять істотний характер, адже стосуються таких властивостей і якостей ділянки "Підмихайле" Калуського родовища, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Істотність у цих відносинах вбачається із площі ділянки та ймовірного об`єму запасів піщано-гравійних порід. При цьому, ТОВ "Будтрансоіл" в силу чинного законодавства України позбавлене можливості усунути наслідки помилок, допущених ДСГН України;
- виставлення ДСГН України на аукціон спеціального дозволу на користування надрами (№ лоту: SUE001-UA-20231228-94220) з істотними помилками, хоча і не зумовлює безпосередній перехід прав, проте, створило правові підстави для укладення договору від 12.02.2024 № 6/2-24 купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами на аукціоні з метою видобування піщано-гравійних порід ділянки "Підмихайле" Калуського родовища, яка знаходиться у Калуському районі Івано-Франківської області, що у сукупності дає підстави стверджувати про наявність у правовій природі аукціону дій, що порушили права ТОВ "Будтрансоіл".
3. Короткий зміст судових рішень
3.1. Господарський суд міста Києва рішенням від 25.02.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.08.2025, позовні вимоги задовольнив. 
3.2. Визнав недійсним проведений 17.01.2024 аукціон з продажу спеціального дозволу на користування надрами ділянки "Підмихайле" Калуського родовища, яка знаходиться у Калуському районі Івано-Франківської області, організатором якого був відповідач, і результати його проведення; визнав недійсним укладений 12.02.2024 позивачем та відповідачем договір № 6/2-24 купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами на аукціоні з метою видобування піщано-гравійних порід ділянки "Підмихайле" Калуського родовища та застосував наслідки його недійсності – стягнув з відповідача 1  000  000,00 грн гарантійного внеску та 27  691,54 грн оплати за пакет аукціонної документації.
3.3. Рішення та постанова судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що аукціон було проведено з порушенням законодавства, інформація, яка містилася у поданих відповідачем документах про проведення аукціону не відповідала дійсності або була неповною, отже, наявні підстави для визнання недійсним оспорюваного аукціону та спірного договору, який був укладений внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Оскільки наявні підстави для визнання недійсним договору, сплачені позивачем грошові кошти в якості гарантійного внеску та за пакет аукціонної документації слід повернути позивачу.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування
4.1. Відповідач подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.08.2025, в якій просить (з урахуванням уточнень до касаційної скарги) їх скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
4.2. Скаржник зазначив, що звертається до Верховного Суду з підстав, визначених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України).
4.3. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судових рішень у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, відповідач зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не врахували висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, з приводу того, що резолютивні частини рішень у вказаних спорах не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання, а спірні суми мають стягуватись з Державного бюджету України. Також, на думку скаржника, суди застосували частину 32 Порядку проведення аукціону (електронних торгів) з продажу спеціального дозволу на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 993 (далі – Порядок №  993), без урахування висновку щодо застосування цієї норми, викладеного у постанові Верховного Суду від 12.06.2025 у справі №  910/9868/24. Зокрема не врахували, що стягнення гарантованого внеску та оплати за пакет аукціонної документації має відбуватися з Державного бюджету України, а не з відповідача.
4.4. Щодо підстави касаційного оскарження судових рішень у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник наголошує на відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм статті 16 Кодексу України про надра в частині відсутності необхідності направлення на погодження до Мінприроди ділянки надр за наявності протоколу ДКЗ України від 26.12.2018 № 4650 (проведення геологічного вивчення та отримання такого погодження на цій стадії).
4.5. Посилаючись на пункт 4 частини другої статті 287 та частину третю статті 310 ГПК України, відповідач стверджує, що суди не надали мотивованої оцінки аргументам відповідача щодо відсутності необхідності направлення пакету аукціонної документації на погодження до Мінприроди за наявності оцінених балансових запасів верхньочетвертинних алювіальних піщаногравійних порід ділянки "Підмихайле" Калуського родовища (протокол від 19.10.2006 № 1170) та взятих на баланс Державним балансом запасів корисних копалин України.
4.6. Скаржник також зазначає, що вважає аукціон таким, що не відбувся, що виключає можливість визнання цього аукціону та його результатів недійсними, а також повернення гарантійного внеску. Обґрунтовує тим, що відповідно до наказу відповідача від 28.03.2024 № 146 позивача було позбавлено права на отримання спеціального дозволу на користування надрами у зв`язку з невнесенням в установлений строк належної до сплати різниці між ціною реалізації лота та гарантійним внеском та вартості геологічної інформації, що передбачено пунктом 30 Порядку № 993, що, у свою чергу, відповідно до пункту 34 Порядку № 993 є підставою вважати аукціон таким, що не відбувся.
5. Позиції інших учасників справи, заяви, клопотання
5.1. Позивач правом на надання відзиву на касаційну скаргу не скористався.
5.2. До Верховного Суду 02.12.2025 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням на лікарняному представників, яке колегія суддів відхилила, оскільки явка представників учасників справи у судове засідання не була визнана обов`язковою; у клопотанні не вказано про наявність обставин, які б об`єктивно унеможливили розгляд справи у судовому засіданні 03.12.2025, як і не надано доказів на підтвердження стверджуваних обставин.
6. Позиція Верховного Суду
6.1. Заслухавши суддю-доповідачку, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке.
Щодо вимоги про визнання недійсним аукціону
6.2. Позивач звернувся до суду з вимогою, зокрема, визнати недійсним аукціон з продажу спеціального дозволу на користування надрами – ділянки "Підмихайле" Калуського родовища (№ лоту: SUE001-UA-20231228-94220), організатором якого виступила ДСГН України.
6.3. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
6.4. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі №  338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі №  905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі №  145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі №  910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі №  922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і №  200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі №  903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі №  766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі №  143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22.02.2022 у справі №  761/36873/18 (пункт 9.21), від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14.12.2022 у справі №  477/2330/18 (пункт 55), від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 28), від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц (пункт69), від 10.04.2024 у справі №  760/20948/16-ц (пункт 43)).
6.5. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
6.6. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову – факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. 
6.7. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
6.8. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. 
6.9. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
6.10. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
6.11. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має також бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі №  209/3085/20 (пункт 24), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6). 
6.12. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
6.13. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення – гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.6) від 04.07.2023 у справі №  233/4365/18 (пункт 29)).
6.14. При цьому обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia (такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №  904/5726/19).
6.15. Колегія суддів зазначає, що визнання правочину недійсним як спосіб захисту являє собою самостійний не тотожний іншим способам захисту майнових цивільних прав та інтересів (відновлення становища, яке існувало до порушення права, припинення дії, яка порушує право, припинення правовідношення тощо) спосіб захисту, метою застосування якого передусім є припинення регулятивної сили правочину як юридичного факту, тобто визнання його таким, що не породжує юридичних наслідків (анулювання цивільних прав та обов`язків, що виникли у сторін при вчиненні правочину або припинення їх на майбутнє, якщо за недійсним правочином права й обов`язки передбачалися лише на майбутнє), для недопущення розвитку на підставі правочину відповідних йому правовідносин, а також встановлення заборони на виконання правочину. Якщо ж правочин виконувався, то визнання правочину недійсним слугує відновленню стану, який існував до порушення права.
6.16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №  910/12525/20 (у спорі про визнання недійсними відкритих торгів, протоколу електронного аукціону та договору купівлі-продажу), викладено висновок про те, що торги є правочином. Якщо вони завершуються оформленням договору купівлі-продажу, то оскаржити можна договір, а вимоги про визнання недійсними торгів (аукціону) та протоколу електронного аукціону не є належними та ефективними способами захисту. Такий саме висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.
6.17. Отже, беручи до уваги викладене, предмет і підстави позову у справі, що розглядається, те, що у даному випадку правочином, на підставі якого виникають права та обов`язки у спірних правовідносинах, є саме договір, укладений за результатами аукціону, а також зважаючи на наведену правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №  910/12525/20, вимога про визнання недійсним аукціону з продажу спеціального дозволу на користування надрами – ділянки "Підмихайле" Калуського родовища (№ лоту: SUE001-UA-20231228-94220), організатором якого виступила ДСГН України є неналежною і неефективною у спірних правовідносинах, оскільки не призводить до захисту порушених прав позивача.
6.18. Обрання ж позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі №  910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25.01.2022 у справі №  143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 06.07.2022 у справі №  914/2618/16 (пункт 28)).
6.19. Задовольняючи позов у частині недійсності аукціону, суди попередніх інстанцій наведеного вище не врахували. Відтак рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовної вимоги про визнання недійсним аукціону з продажу спеціального дозволу на користування надрами – ділянки "Підмихайле" Калуського родовища (№ лоту: SUE001-UA-20231228-94220), організатором якого виступила ДСГН України слід скасувати, а в позові у цій частині слід відмовити. З цих підстав касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Щодо вимог про визнання договору недійсним
6.20. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
6.21. Частиною третьою статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
6.22. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
6.23. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
6.24. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначити у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
6.25. Позивач, звертаючись із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами на аукціоні з метою видобування піщано-гравійних порід ділянки "Підмихайле" Калуського родовища, яка знаходиться у Калуському районі Івано-Франківської області посилається на те, що відповідач виставив на аукціон спеціальний дозвіл на користування надрами з істотними помилками, які стосуються таких властивостей і якостей ділянки "Підмихайле", які значно знижують її цінність або можливості використання за цільовим призначенням. Позивач як переможець аукціону уклав з відповідачем спірний договір купівлі-продажу спеціального дозволу, проте не був обізнаний стосовно помилок, які допущені відповідачем. Тобто, фактично відповідачем не було надано позивачу всієї необхідної та повної документації для укладення договору щодо об`єкта купівлі-продажу.
6.26. Згідно з частиною 1 статті 16 Кодексу України про надра визначено, що спеціальний дозвіл на користування надрами надається за результатами аукціону (електронних торгів), а за наявності підстав, визначених частиною першою статті 16^2 цього Кодексу, – без проведення аукціону (електронних торгів).
6.27. Статтею 18 Кодексу України про надра передбачено, що надання земельних ділянок для потреб, пов`язаних з користуванням надрами, провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством України.
Земельні ділянки для користування надрами, крім випадків, передбачених статтею 23 цього Кодексу, надаються користувачам надр після одержання ними спеціальних дозволів на користування надрами чи гірничих відводів.
Місцеві ради при наданні земельної ділянки для розробки родовищ корисних копалин місцевого значення одночасно надають у користування і надра.
6.28. На виконання вказаних положень статті 16 Кодексу України про надра постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 993 (з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 04.07.2023 № 749) затверджено Порядок № 993, за умовами абзацу 15 пункту 2 якого визначено, що пакет аукціонної документації – документи, що готуються Держгеонадрами та містять відомості про ділянку надр, дозвіл у межах якої виставляється на аукціон (назва та координати, місцезнаходження, загальна інформація про геологічну будову, початкова ціна лота, програма робіт), проєкт угоди про умови користування надрами.
6.29. Згідно з підпунктом 2 пункту 11 Порядку № 993 оголошення про проведення аукціону, серед іншого, повинно містити: інформацію про лот, зокрема: назву, місцезнаходження та координати ділянки надр, дозвіл на користування якою виставляється на аукціон.
Інформація, що міститься в оголошенні про проведення аукціону (крім реєстраційного номера лота), формується Держгеонадрами.
Інформація про ділянку надр, включену до лота, виставленого на аукціон, зазначається з урахуванням інформації, наведеної в документах, визначених Кодексом України про надра, та пакеті аукціонної документації.
6.30. Оголошення про проведення аукціону може включати інші додаткові відомості, необхідні для проведення аукціону, які стосуються ділянки надр, що виставляється на аукціон (пункт 12 Порядку № 993).
6.31. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, гроші, цінні папери, цифрові речі, майнові права, роботи та послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні та нематеріальні блага.
6.32. Відповідно до положень статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.
6.33. Отже, майнове право – це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами володільця майна, і яке свідчить про правомочність його власника задовольнити свої легітимні (законні та обґрунтовані) очікування за рахунок такого майнового права.
6.34. З урахуванням зазначеного вище судами зроблено правильний висновок, що позивач, беручи участь в аукціоні та придбаваючи спеціальний дозвіл на користування надрами, мав право бути впевненим у можливості реалізації своїх законних очікувань, а також у тому, що набуте ним право є чинним, тобто не тільки набуте у законний спосіб, але й що воно може бути реалізоване в законний спосіб у повному обсязі, що його зміст та обсяг буде ним реалізовано.
6.35. Майнове право, що придбавається (дозвіл на користування надрами) повинно бути трансформоване набувачем у можливість користування надрами на визначеній земельній ділянці, що передбачає під собою дійсність не тільки самого права (тобто можливості видачі такого дозволу), але й і його беззаперечної реалізації, що у свою чергу вимагає визначення об`єкту такого користування (тобто визначення земельної ділянки чи/або території на яку таке право буде розповсюджуватись).
6.36. Складовою майнового права також є орієнтовна оцінка саме місткості надр у вигляді піску та гравію, що виражається в орієнтовній кількості, яку можна добути в межах реалізації дозволу (тобто ті ж самі законні очікування). Можливість добування пов`язана з площею умовної ділянки, і якщо на більшій частині площі не може бути здійснена передбачувана діяльність, то і відповідно вартість такого майнового права, ємкість та можливість його реалізації (тобто корисного використання) не відповідає заявленій.
6.37. Судами встановлено, що в пояснювальній записці до лоту № SUE001-UA-20231228-94220 вказано, що ділянка "Підмихайле" знаходиться на східній частині Калуського родовища, на землях запасу Підмихайлівської сільської ради, на площі 23,59 га. Однак, з топографо-геодезичного плану від 27.02.2024 вбачається, що насправді ділянка "Підмихайле", що знаходиться в східній частині Калуського родовища, знаходиться не лише на землях запасу Підмихайлівської сільської ради (як було зазначено в описі лота), але й охоплює частину території Калуської міської ради.
6.38. Отже, суди правильно встановили, що інформація щодо місця розташування родовища в частині адміністративно-територіального округу є недостовірною, що в подальшому могло вплинути на законність оформлення необхідних дозволів та інших документів з метою провадження господарської діяльності позивача.
6.39. Крім того, згідно зі статтею 18^1 Кодексу України про надра у разі, якщо для провадження діяльності з видобування корисних копалин є необхідним надання в користування земельних ділянок державної чи комунальної власності, які на момент проведення аукціону чи конкурсу з надання надр у користування сформовані як об`єкт цивільних прав, орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, уповноважений здійснювати розпорядження такими земельними ділянками, до початку проведення такого аукціону (конкурсу) за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр, затверджує перелік земельних ділянок державної, комунальної власності, розташованих у межах ділянки надр, що передається в користування переможцю аукціону, конкурсу, і які мають бути передані йому в користування для видобування корисних копалин.
6.40. Водночас, відповідно до статті 3 Закону України "Про природно-заповідний фонд" до природно-заповідного фонду України належать природні території та об`єкти, зокрема регіональні ландшафтні заказники. При цьому відповідно до положень статті 21 цього Закону забороняється проведення рубок головного користування та всіх видів поступових та суцільних рубок, вирубування дуплястих дерев, а також добування піску та гравію в річках та інших водоймах у заповідній зоні національних природних парків, до яких відносяться і природні заказники.
6.41. Згідно зі статтею 26 Закону України "Про природно-заповідний фонд" на територіях заказників забороняються рубки головного користування, суцільні, прохідні, лісовідновні та поступові рубки, видалення захаращеності, а також полювання та інша діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник. Господарська, наукова та інша діяльність, що не суперечить цілям і завданням заказника, проводиться з додержанням загальних вимог щодо охорони навколишнього природного середовища. Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.
6.42. Суди встановили, що згідно з топографо-геодезичним планом від 27.02.2024 зона природного заказника складає орієнтовно 40  % від загальної площі ділянки добування, а отже, такі обмеження можуть суттєво вплинути на загальну можливість та доцільність ведення такої діяльності позивача на даній ділянці.
6.43. Водночас ділянка добування надр "Підмихайле" знаходиться в межах захисної смуги ріки Лімниця шириною 100 м (при чому це значна частина ділянки надр), добування в цій зоні піску та гравію може бути виключно після оцінки впливу на довкілля та за погодженням з обладміністрацією, Держгеонадрами та Держводагентством. Проте, як вбачається з документів, наданих ДСГН України в лоті аукціону – оцінка впливу на довкілля не провадилась, що встановлено судами попередніх інстанцій.
6.44. У проєкті спеціального дозволу на користування надрами, що був опублікований в лоті аукціону, зазначені особливі умови надрокористування, а саме – провести процедуру оцінки впливу на довкілля відповідно до Закону України "Про оцінку впливу на довкілля" та заборона видобування корисних копалин, зазначених у дозволі, до закінчення процедури оцінки впливу на довкілля відповідно до Закону України "Про оцінку впливу на довкілля". Але, з урахуванням того, що ця територія є ландшафтним заказником місцевого значення, добування піску чи гравію на її території взагалі не допускається.
6.45. Суди також встановили, що зі змісту топографо-геодезичного плану від 27.02.2024 вбачається, що в межах ділянки надр "Підмихайле" Калуського родовища також розташовані земельні ділянки, які знаходяться у приватній власності фізичних осіб (кадастрові номери 2622885601:01:003:0101, 2622885601:01:003:0478, 2622885601:01:003:0327), що повністю виключає можливість видобування піску і гравію на цій території та поблизу неї.
6.46. Відповідно до статті 114 Земельного кодексу України санітарно-захисні зони створюються навколо об`єктів, які є джерелами виділення шкідливих речовин, запахів, підвищених рівнів шуму, вібрації, ультразвукових і електромагнітних хвиль, електронних полів, іонізуючих випромінювань тощо, з метою відокремлення таких об`єктів від територій житлової забудови. У межах санітарно-захисних зон забороняється будівництво житлових об`єктів, об`єктів соціальної інфраструктури та інших об`єктів, пов`язаних з постійним перебуванням людей.
6.47. Відповідно до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони України від 19.06.1996 № 173 в розділі "Підприємства по видобуванню руд та нерудних копалин" мінімальний розмір санітарно-захисної зони становить 100 м.
6.48. Оскільки господарська діяльність по видобуванню піску та гравію у даній зоні біля приватних будинків та менше 100 м від них неможлива, суди обґрунтовано визначили, що відповідач здійснив продаж спеціального дозволу на користування надрами відносно об`єкта, до якого входять земельні ділянки, що перебувають у приватній власності, тобто право розпорядження якими у відповідача відсутнє, а також без доведення до відома позивача, що значна частина об`єкта має встановлену нормативно- правовими актами заборону щодо її користування.
6.49. Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки.
6.50. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
6.51. Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка – це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, прав та обов`язків сторін.
6.52. Оскільки суди встановили обставини справи щодо фактичної неможливості використання позивачем придбаного на аукціоні спеціального дозволу на користування надрами на ділянці "Підмихайле" Калуського родовища у зв`язку з недотриманням відповідачем законодавства та не надання всієї необхідної документації для проведення аукціону з продажу спеціального дозволу, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання недійсним договору від 12.02.2024 № 6/2-24 як такого, який вчинений під впливом помилки, оскільки, укладаючи договір за результатами аукціону, позивач мав легітимні очікування, що право користування надрами набуте у законний спосіб та може бути реалізоване у повному обсязі.
6.53. З огляду на те, що договір підлягає визнанню недійсним, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про наявність підстав для застосування частини першої статті 216 ЦК України щодо повернення позивачу 1  000  000,00 грн гарантійного внеску та 27  691,54 грн оплати за пакет аукціонної документації.
6.54. Водночас, скаржник у касаційній скарзі зазначає, що вважає аукціон таким, що не відбувся, що виключає можливість визнання цього аукціону та його результатів недійсними, а також повернення гарантійного внеску. Обґрунтовує тим, що відповідно до наказу відповідача від 28.03.2024 № 146 позивача було позбавлено права на отримання спеціального дозволу на користування надрами у зв`язку з невнесенням в установлений строк належної до сплати різниці між ціною реалізації лота та гарантійним внеском та вартості геологічної інформації, що передбачено пунктом 30 Порядку № 993, що, у свою чергу, відповідно до пункту 34 Порядку № 993 є підставою вважати аукціон таким, що не відбувся.
6.55. Як зазначає відповідач, він позбавив позивача права на отримання спеціального дозволу наказом від 28.03.2024 № 146 у зв`язку із невнесенням в установлений строк належної до сплати різниці між ціною реалізації лота та гарантійним внеском та вартості геологічної інформації.
6.56. Відповідно до пункту 34 Порядку № 933 аукціон вважається таким, що не відбувся, у разі, зокрема, коли до завершення аукціону не надійшла жодна цінова пропозиція, а також у випадках, передбачених пунктом 30 цього Порядку, з дотриманням положень, визначених пунктом 31 цього Порядку.
6.57. Пунктом 30 Порядку № 993 визначено, що переможець позбавляється права на отримання дозволу (при цьому сума гарантійного внеску не повертається) у разі, зокрема, невнесення в установлений строк належної до сплати різниці між ціною реалізації лота та гарантійним внеском та/або вартості геологічної інформації, та/або вартості пакета аукціонної документації, та/або винагороди оператору, через якого переможець аукціону набув право на участь в аукціоні.
6.58. З приводу наведеного колегія суддів зазначає таке.
6.59. Зміст пункту 30 Порядку № 993 визначає наслідки поведінки переможця аукціону, який відмовляється від оформлення правовідносин та виконання обов`язків за аукціоном, проведеним у відповідності до приписів законодавства. 
6.60. Проте колегія суддів звертає увагу скаржника, що у цьому випадку йдеться про встановлену судом недійсність правочину, що не може створювати жодних юридичних наслідків, крім пов`язаних з його недійсністю, зокрема, відновлення попереднього становища сторін.
6.61. Недійсний правочин не може легітимізувати зобов`язання, що виникло на його підставі у період до визнання правочину недійсним та не було виконано стороною, а інша сторона не може посилатися на наслідки невиконання цього зобов`язання, передбачені для законного та дійсного правочину.
6.62. За результатами розгляду справи по суті позову суди попередніх інстанцій, надавши оцінку зібраним у справі доказам, дійшли обґрунтованого висновку щодо фактичної неможливості використання позивачем придбаного на аукціоні спеціального дозволу на користування надрами на ділянці "Підмихайле". Такий висновок ґрунтується на доведених матеріалами справи доказах недотримання відповідачем законодавства та ненадання всіх необхідних документів для проведення аукціону з продажу спеціального дозволу, що, у свою чергу, стало підставою для висновку про недійсність договору купівлі-продажу за результатами аукціону, як такого, що вчинений під впливом помилки, а також повернення позивачу у порядку частини першої статті 216 ЦК України сплачених ним гарантійного внеску та оплати за пакет аукціонної документації.
6.63. З огляду на наведене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо визнання аукціону таким, що не відбувся і, як наслідок, наявність підстав для неповернення гарантійного внеску позивачу.
6.64. Колегія суддів також відхиляє доводи скаржника з посиланням на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, з приводу того, що резолютивні частини рішень у вказаних спорах не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання, а спірні суми мають стягуватись з Державного бюджету України, а також висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 12.06.2025 у справі № 910/9868/24 щодо застосування пункту 32 Порядку №  993 в тій частині, що стягнення гарантованого внеску та оплати за пакет аукціонної документації має відбуватися з Державного бюджету України, а не з відповідача.
6.65. Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/23967/16, розглядаючи питання щодо учасників спору про повернення виконавчого збору та вимог до виконавчого документу у разі задоволення таких вимог, посилаючись на положення Закону України "Про виконавче провадження" виснувала, що у спорах про повернення помилково або надміру сплачених сум виконавчого збору спірні суми мають стягуватись з Державного бюджету України. У цій справі №  910/3479/24 розглядалося питання стягнення оплат гарантійного внеску та за пакет аукціонної документації, які здійснені позивачем для набуття статусу учасника аукціону, за наслідками недійсності правочину. Отже, висновки про стягнення коштів, яких дійшли суди попередніх інстанцій у справі, що розглядається, не суперечать висновкам Верховного Суду, про які зазначає скаржник, оскільки останні не є релевантними.
6.66. Верховний Суд, здійснюючи перегляд справи № 910/9868/24, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які, зокрема стягнули гарантійний внесок з Державного бюджету України на користь позивача за рахунок асигнувань відповідача – ДСГН України. У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій зазначили у судових рішеннях про стягнення сум гарантійного внеску та за пакет аукціонної документації з ДСГН України.
6.67. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень – за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
6.68. Згідно з частиною першою статті 25 Бюджетного кодексу України, казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
6.69. Отже, стягнення зазначених вище коштів, які були перераховані до держбюджету, здійснюється центральним органом виконавчої влади (Державна казначейська служба України) шляхом списання коштів з рахунків державного органу, який є боржником, відкритих у казначейській установі. Тобто стягнення коштів у даному випадку відбувається виключно у порядку, визначеному законодавством незалежно від формулювання, зазначеного судом у наказі про стягнення цих коштів.
6.70. Таким чином, колегія суддів вважає відсутніми підстави стверджувати про неврахування судами попередніх інстанцій під час ухвалення судових рішень, висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12.06.2025 у справі №  910/9868/24 щодо застосування частини 32 Порядку № 993.
6.71. Звертаючись із касаційною скаргою та обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник наголошує на відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм статті 16 Кодексу України про надра в частині відсутності необхідності направлення на погодження до Мінприроди ділянки надр за наявності протоколу ДКЗ України від 26.12.2018 № 4650 (проведення геологічного вивчення та отримання такого погодження на цій стадії).
6.72. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
6.73. Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
6.74. Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно). 
6.75. Судами попередніх інстанцій, з посиланням на статтю 16 Кодексу України про надра, встановлено обставини відсутності у матеріалах справи доказів погодження Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України ділянки "Підмихайле" для виставлення на аукціоні (електронні торги) з метою надання спеціального дозволу на користування надрами.
6.76. Водночас, у контексті обраної скаржником підстави касаційного оскарження колегія суддів зазначає, що скаржник у касаційній скарзі окреслює свою позицію щодо правовідносин, що склалися між учасниками спору, в яких, на його думку, відсутній правовий висновок суду касаційної інстанції. Так, скаржник вважає відсутнім обов`язок погодження Мінприроди для виставлення на аукціон ділянки надр з метою надання спеціального дозволу на видобування корисних копалин за наявності протоколу ДКЗ України (Державна комісія України по запасах корисних копалин). 
6.77. При цьому таке бачення скаржника фактично зводиться до встановлення інших, ніж встановлені судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи та їх переоцінки, що є неможливим з огляду на визначені в статті 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції. До того ж, скаржник не враховує, що вимоги статті 16 Кодексу України про надра визначають необхідність погодження центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері навколишнього природного середовища (Міністерство екології та природних ресурсів України (Мінприроди) відповідно до Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 32) ділянок надр, які пропонується для виставлення на аукціон, та не ставить таку необхідність погодження у залежність від наявності/відсутності протоколу ДКЗ України.
6.78. Разом з тим, відповідач у поданій касаційній скарзі належним чином не обґрунтував і не довів, яким чином правовий висновок Верховного Суду щодо застосування зазначеної вище норми матеріального права може спростувати висновки та мотиви судів попередніх інстанцій по суті позову, які є ключовими у спірних правовідносинах.
6.79. Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення і постанови з цієї підстави.
6.80. З огляду на наведене, колегія суддів відхиляє також і доводи скаржника (пункт 4 частини другої статті 287 та частина третя статті 310 ГПК України) про не надання судами оцінки аргументам відповідача щодо відсутності необхідності направлення пакету аукціонної документації на погодження до Мінприроди за наявності оцінених балансових запасів верхньочетвертинних алювіальних піщаногравійних порід ділянки "Підмихайле" Калуського родовища (протокол від 19.10.2006 № 1170) та взятих на баланс ДКЗ України.
7. Висновки Верховного Суду
7.1. Відповідно до частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішенні у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
7.2. Згідно із частиною першою статті 311 ГПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
7.3. З урахуванням меж розгляду справи судом касаційної інстанції, ураховуючи доводи та вимоги касаційної скарги ДСГН України, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, оскаржувані судові рішення: у частині позовних вимог про визнання недійсним аукціону підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові; у частині визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності договору – підлягають залишенню без змін.
8. Судові витрати
8.1. Згідно з приписами статті 129 ГПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
8.2. Таким чином, витрати відповідача зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг в частині позовної вимоги про визнання недійсним аукціону в сумі 8478,40 грн (3633,60 грн в суді апеляційної інстанції + 4844,80 грн в суді касаційної інстанції) покладаються на позивача, а витрати позивача зі сплати судового збору за подання позовної заяви в частині позовної вимоги про визнання недійсним договору у сумі 3028,00 грн покладаються на відповідача.
8.3. Водночас з огляду на положення частини одинадцятої статті 129 ГПК України з метою уникнення подвійного стягнення сум судових витрат з позивача на користь відповідача підлягає стягненню різниця у сумі 5450,40  грн (8478,40 грн - 3028,00 грн).
Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 311, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ :
1. Касаційну скаргу Державної служби геології та надр України задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.08.2025 у справі №  910/3479/24:
- у частині позовної вимоги про визнання недійсним аукціону скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у позові;
- в іншій частині – залишити без змін.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будтрансоіл" (01133, м.  Київ, пров. Лабораторний, буд. 6, оф.  202, каб. 5, код ЄДРПОУ 44172626) на користь Державної служби геології та надр України (03057, м.  Київ, вул. Антона Цедіка, буд. 16, код ЄДРПОУ 37536031) 5450 (п`ять тисяч чотириста п`ятдесят) грн 40 коп. судових витрат зі сплати судового збору.
4. Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                                Л. Рогач

Судді                                                                                Є. Краснов

                                                                                          Г. Мачульський