12.01.26
22-ц/812/42/26

Єдиний унікальний номер судової справи:489/4246/25 Головуючий суду першої інстанції Коваленко І.В.
Провадження номер 22-ц/812/42/26 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.

Постанова
Іменем України

12 січня 2026 року м. Миколаїв справа №489/4246/25
Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого - судді Самчишиної Н.В.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником – адвокатом Рум`янцевим Олексієм В`ячеславовичем на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 14 липня 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Коваленка І.В., в приміщенні того ж суду в м. Миколаєві, повний тест судового рішення складено того ж дня, за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позов обґрунтовано тим, що 17 серпня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стар Файненс Груп» (далі – ТОВ «Стар Файненс Груп») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 04442-08/2023, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором.
29 січня 2024 року ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» уклали договір факторингу № 29012024-1, відповідно до якого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТОВ «Стар Файненс Груп», зокрема і ОСОБА_1 за кредитним договором № 04442-08/2023 від 17 серпня 2023 року.
Через порушення відповідачем грошових зобов`язань станом на дату звернення позивача до суду заборгованість за кредитним договором становить 67875,00 грн, яка складається із: 15000 грн заборгованість по тілу кредиту; 52875,00 грн заборгованість за відсотками; 0,00 грн неустойка.
На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором в розмірі 67875,00 грн, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, які складаються з 2422,40 грн судового збору та 7 000 грн витрат на правничу допомогу.
Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 14 липня 2025 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 14 липня 2025 року, позов ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 0442-08/2023 від 17 серпня 2023 року в загальному розмірі 67875,00 грн, а також судовий збір в сумі 2442,40 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн. 
У іншій частині стягнення витрат на правничу допомогу відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 67875,00 грн, а тому суд дійшов до висновку про обґрунтованість позову.
Вирішуючи питання по стягнення витрат на правову допомогу, суд врахувавши розмір заборгованості та складність справи, яка не складною, вважав достатнім розміром вартість правових послуг 3000,00 грн, які відповідають зазначеним критеріям розумності та співмірності та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Рум`янцева О.В., посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Зазначала, що суд розглянув справу у її відсутність та за відсутності буд-яких письмових заяв по суті справи від неї, порушивши принцип рівності та змагальності сторін, що є складовою права на справедливий судовий розгляд.
Вказувала, що суд проігнорував позиції Великої Палати Верховного Суду щодо погодженого сторонами строку кредитування та порядку нарахування відсотків за користування позиченими коштами. Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.
Також зазначала, що визначений розмір процентів є непропорційно великою сумою компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості кредиту), не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. 
У відзиві на апеляційну скаргу «ФК «Кредит-Капітал», просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, бо воно є законним та обґрунтованим.
За приписами частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку частини першої статті 369 ЦПК України.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Із матеріалів справи встановлено, що 17 серпня 2023 року між ТОВ «Стар Файненс Груп» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту №04442-08/2023, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти у сумі 15000 грн та зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку та строки, визначені договором. Кредитні кошти надані позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок № НОМЕР_1 хх-хххх-0877 (пункти 1.1, 1.6).
Згідно пунктів 1.2-1.4 договору кредит надається строком на 360 днів з 17 серпня 2023 року і датою остаточного погашення 10 серпня 2024 року. Процентна ставка становить 2,50 % в день та засовується у межах строку кредитування.
Укладення відповідачем кредитного договору здійснено згідно Закону України «Про електронну комерцію» в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Стар Файненс Груп».
Кредитний договір підписано відповідачем електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора «W2582» .
До укладення кредитного договору відповідач ознайомилася і підписала 17 серпня 2023 року за допомогою одноразового ідентифікатора «W2581» Заявку-анкету клієнта на отримання фінансового кредиту та Паспорт споживчого кредиту.
Видача кредиту відповідачу підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 16 квітня 2025 року, відповідно до якого за допомогою сервіс онлайн платежів iPay.ua 17 серпня 2023 року 18:35 здійснено платіж на суму 15000,00 грн, маска картки НОМЕР_2 , номер транзакції в системі iPay.ua - 274365784, призначення платежу: зарахування 15000,00 грн. на карту НОМЕР_2 .
Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «Стар Файненс Груп» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачці грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами кредитного договору.
29 січня 2024 року ТОВ «Стар Файненс Груп» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» уклали договір факторингу № 290112024-1. Згідно вказаного договору ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги, зокрема, й до відповідачки за кредитним договором № 04442-08/2023 від 17 серпня 2023 року, загальний розмір заборгованості по якому на дату відступлення права вимоги склав 67875,00 грн.
Із матеріалів справи слідує, що відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим станом на дату звернення до суду утворилась заборгованість, яка становить 67875,00 грн, яка складається із: 15000,00 грн заборгованість по тілу кредиту; 52875,00 грн заборгованість за відсотками; 0,00 грн неустойкою. Розрахунок заборгованості здійснений станом на 29 січня 2024 року.
14 травня 2025 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» надіслало на адресу відповідача досудову вимогу, в якій вимагало погасили заборгованість в сумі 67875,00 грн, зазначивши платіжні реквізити для погашення. 
Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, що утворилася на дату набуття ним права вимоги за договором факторингу.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, на день винесення судом рішення, жодного доказу оплати відповідачем на рахунок позивача заборгованості в повному обсязі чи її частини за вищевказаним кредитом суду не надано.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.
Відповідно до вимог п.1 ч.1ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно із ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.509-510, 526 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальними умовами зобов`язання є те, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. (ст.525, 625 ЦК України).
Відповідно до ст.527,530 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною першою статті 633ЦК України передбачено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Частиною першою статті 634 ЦПК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Статтею третьою цього Закону передбачено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно дост.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським Кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.2ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч.1ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно зі ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» у разі, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами 17 серпня 2023 року було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору про споживчий кредит, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису та який відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про електронний цифровий підпис».
Також встановлено, що прийняті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором ТОВ «Стар Файненс Груп» виконало своєчасно і повністю, надавши кредитні ресурси в повному обсязі.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).
Жодних обмежень щодо заміни кредитодавця у зобов`язанні, що випливає з кредитного договору, закон не містить, таких обмежень не встановлено і укладеними між фінансовими установами та відповідачем договором позики.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до положень статей 1077,1079 цього Кодексу за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор), яким може бути лише банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Частина перша статті 1078 ЦК України визначає, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога) а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Сторони відповідно до ст.6 ЦК України є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Враховуючи те, що фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку позичальником не повернуті, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Кредит-Капітал» про стягнення заборгованості у розмірі 67875 грн.
Доводи апеляційної скарги щодо несправедливості нарахованих процентів, розмір яких значно перевищує суму заборгованості за кредитом, та їх суперечність ст. ст. 509, 627 ЦК України, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими, враховуючи наступне.
У частині третій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Така компенсація може застосовуватися у випадку невиконання зобов`язання, однак не може застосовуватися за відсутності факту прострочення боржником виконання свого зобов`язання.
Разом з тим, проценти відповідно до статей 1048, 1056-1 ЦК України є платою за користування кредитними коштами та нараховуються в межах строку дії кредитного договору незалежно від його виконання.
Оскільки нараховані, відповідно до статей 1048, 1056-1 ЦК України, проценти за користування кредитом не є компенсацією за невиконання зобов`язань за договором в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», на думку колегії суддів, відсутні підстави для визнання умов кредитного договору в частині передбачених відсотків за користування кредитом, несправедливими.
Крім того, підписуючи договір, відповідачка погодилася з розміром відсотків за користування кредитними коштами, які передбачені умовами цього договору.
Також не може бути застосовано до спірних правовідносин пункт 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», який зазначає, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, оскільки частина п`ята статті 18 Закону України «Про захист прав споживачі» містить посилання на те, що положення договору, яке визнано несправедливим, включаючи ціну договору, може бути змінено або визнано недійсним. Отже, вказана норма законодавства передбачає наявність окремої вимоги споживача про визнання недійсною умови договору з підстав її несправедливості.
Відповідачем не пред`явлено вимоги про визнання умов кредитного договору недійсними, в тому числі щодо встановлення розміру процентної ставки.
Колегія суддів також бере до уваги, що проценти нараховані у межах строку кредитування, відповідач на спростування заборгованості нарахованих процентів не надав суду іншого належного розрахунку, який відрізнявся б від наданого позивачем, виходячи з умов кредитного договору. 
З огляду на наведене, умови кредитного договору не можна вважати несправедливими, оскільки розмір відсотків за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України, а тому відповідні посилання відповідача є неспроможними.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права та неповідомлення про розгляд справи колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Інгульського районного суду м.Миколаєва від 29 травня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи.Направлена відповідачу за зареєстрованим місцем проживання судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судовий розгляд.
Посилання заявника на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17 та Верховного Суду, викладену у постанові від 20 червня 2018 року у справі №127/2871/16-ц не береться колегією суддів до уваги, оскільки висновки, яких дійшла Велика Палата Верховного Суду, а також Верховний Суд у вказаних вище постановах не підлягають застосуванню у цьому випадку, оскільки стосуються виключно неможливості визнання належним способом повідомлення сторони про розгляд справи повернення повістки із зазначенням причини «за закінченням терміну зберігання», зокрема у разі повернення з такою ж відміткою раніше надісланих процесуальних документів, як то ухвали про відкриття провадження у справі тощо. 
Отже, рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим. 
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Рум`янцевим Олексієм В`ячеславовичем, залишити без задоволення, а рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 14 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць 

Т.В. Серебрякова 

Повна постанова складена 12 січня 2026 року.