П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/27407/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П., 
судді – Джабурія О.В.,
судді – Вербицької Н.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року, прийнятого в порядку письмового провадження суддею Аракелян М.М. у місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, –

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – Позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі – Відповідач, ГУ НП в Одеській області) із вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Одеській області щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 30.11.2017 року;
- зобов`язати ГУ НП в Одеській області нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 30.11.2017 року;
- визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Одеській області щодо нарахування та виплати доплати за службу в нічний час у кількості 2 760 годин за період з 01.01.2022 року по 31.10.2023 року відповідно до п. 11 Розділу II «Порядку та умовам виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських», затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260;
- зобов`язати ГУ НП в Одеській області нарахувати та виплатити доплату за службу в нічний час у кількості 2760 годин за період з 01.01.2022 року по 31.10.2023 року відповідно до п. 11 Розділу II «Порядку та умовам виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських», затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260;
- визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Одеській області щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані 62 календарних дні основних та додаткових оплачуваних відпусток за 2015, 2021, 2022 роки;
- зобов`язати ГУ НП в Одеській області нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані 62 календарних дні основних та додаткових оплачуваних відпусток за 2015, 2021, 2022 роки;
- визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Одеській області щодо нарахування та виплати додаткової доплати за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року за період з березня 2021 року по липень 2023 року;
- зобов`язати ГУ НП в Одеській області нарахувати та виплатити додаткову доплату за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року за період з березня 2021 року по липень 2023 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.11.2025 року позов задоволено, а саме:
- визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Одеській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 30.11.2017 року;
- зобов`язано ГУ НП в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 30.11.2017 року;
- визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Одеській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 доплати за службу в нічний час у кількості 2760 годин за період з 01.01.2022 року по 31.10.2023 року відповідно до п. 11 Розділу II «Порядку та умовам виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських», затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260;
- зобов`язано ГУ НП в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату за службу в нічний час у кількості 2760 годин за період з 01.01.2022 року по 31.10.2023 року відповідно до п. 11 Розділу II «Порядку та умовам виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських», затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260;
- визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Одеській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 62 календарних дні основних та додаткових оплачуваних відпусток за 2015, 2021, 2022 роки;
- зобов`язано ГУ НП в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 62 календарних дні основних та додаткових оплачуваних відпусток за 2015, 2021, 2022 роки;
- визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Одеській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової доплати за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року за період з березня 2021 року по липень 2023 року пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах;
- зобов`язано ГУ НП в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову доплату за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року за період з березня 2021 року по липень 2023 року пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати його та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги сторона зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Зокрема щодо індексації грошового забезпечення, скаржник посилається на відсутність підстав для її виплати Позивачу за період з 07.11.2015 року по 30.11.2017 року, оскільки за весь спірний період величина індексу споживчих цін тільки у квітні 2016 року перевищила встановлений законом поріг у 103 %, в свою чергу у квітні 2016 року щомісячний дохід Позивача майже у шість разів перевищував прожитковий мінімум для працездатних осіб, якій складав 1 378 грн., тому Позивач не мав права на індексацію.
Апелянт також не погоджується із висновками суду першої інстанції в частині обрахунку показника добових чергувань Позивача за несення служби в нічний час у період з 01.01.2022 року по 31.10.2023 року, що становить 2760 годин за цей період, та вважає його невірним, оскільки судом необґрунтовано включено до служби в нічний час перерву у 2 години, тому доплати за несення служби в нічний час має обраховуватись виходячи з 2070 години (345 чергування * 6 годин).
Крім цього, скаржник вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо виплати Позивачу додаткової доплати за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року за період з березня 2021 року по липень 2023 року пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах з огляду на те, що у спірний період кошти не виділялись, а накази про встановлення додаткових доплат не видавались, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Разом з цим, скаржник вважає, що позовну заяву слід залишити без розгляду, оскільки Позивач пропустив строк звернення до суду.
Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
Положеннями ч. 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, Позивач проходив службу в ГУ НП в Одеській області (Відповідача) на посаді командира роти № 4 батальйону поліції особливого призначення ГУ НП в Одеській області.
Наказом ГУ НП в Одеській області № 1471 о/с від 30.10.2023 року «По особовому складу» з 31.10.2023 року Позивача звільнено зі служби в поліції за станом здоров`я. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Після звільнення зі служби в поліції представник Позивача звернувся до Відповідача з приводу нарахованого та виплаченого грошового забезпечення за період служби в поліції з листопада 2015 року по листопад 2023 року, у відповідь на що отримано витяги з особової картки про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення Позивача за вказаний період із зазначенням всіх складових.
Відповідно до витягу з особової картки про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення, у період з 07.11.2015 року по 30.11.2017 року Відповідач не нараховував та не виплачував Позивачу індексацію грошового забезпечення.
З листа ГУ НП в Одеській області від 26.02.2024 року вбачається, що Позивач у період з 01.01.2022 року до моменту звільнення заступав на добове чергування 345 разів, а кількість нарядів в нічний час збігається з кількістю добових чергувань.
Згідно витягу з особової картки про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення у період з 01.01.2022 року до моменту звільнення Позивачу не нараховувалася та не виплачувалася доплата за службу в нічний час.
Відповідно до довідки від 26.02.2024 року № 23/379 Позивачем у період служби в поліції з 07.11.2015 року до 31.10.2023 року не використано 3 доби щорічної основної та додаткової відпустки за 2015 рік, 30 діб щорічної основної та додаткової відпустки за 2021 рік, 29 діб щорічної основної та додаткової відпустки за 2022 рік.
Згідно витягу з особової картки про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення Позивач при звільненні 31.10.2023 року не отримував грошову компенсацію за невикористані дні основних та додаткових оплачуваних відпусток.
Також представник Позивача звернувся до Відповідача з приводу періодів виконання службових обов`язків в умовах карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, за період з квітня 2020 року по жовтень 2023 року, а також з приводу виплати додаткової доплати за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року за період з квітня 2020 року по жовтень 2023 року.
Відповідач у відповідь на вказане звернення повідомив, що документальні підтвердження (конкретні дати чергувань) з квітня 2020 року по 31.12.2021 року відсутні у зв`язку з їх знищенням, а також надав дані з 01.01.2022 року до моменту звільнення Позивача та надав інформацію про нараховану додаткову доплату до грошового забезпечення.
З наданого листа від 26.02.2024 року № 14/326 вбачається, що у період з березня 2020 року по лютий 2021 року Позивач отримував додаткову доплату до грошового забезпечення за виконання службових обов`язків в умовах дії карантину на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року.
Згідно витягу з особової картки про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення Позивач не отримував додаткову доплату до грошового забезпечення за виконання службових обов`язків в умовах дії карантину на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року у період з березня 2021 року по липень 2023 року.
Вважаючи протиправною бездіяльність ГУ НП в Одеській області щодо не нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 30.11.2017 року, доплати за службу в нічний час у кількості 2760 годин за період з 01.01.2022 року по 31.10.2023 року, компенсації за невикористані 62 дні основних та додаткових оплачуваних відпусток за 2015, 2021, 2022 роки, додаткової доплати за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року за період з березня 2021 року по липень 2023 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спірні питання, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.
Щодо індексації грошового забезпечення Позивача за період з 07.11.2015 року по 30.11.2017 року, суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність Відповідача щодо невиплати Позивачу індексації за цей період, оскільки індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення поліцейських, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті. При цьому, виплата індексації грошового забезпечення поліцейським прямо передбачена положеннями Законів України «Про Національну поліцію» та «Про індексацію грошових доходів населення», а не після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 року № 782, якою поліцейських включено до переліку категорій осіб, яким здійснюється індексація грошового забезпечення.
Щодо доплати Позивачу за службу в нічний час за період з 01.01.2022 року по 31.10.2023 року, суд дійшов висновку, що Позивач має право на отримання доплати у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час. Враховуючи, що у цей період Позивач заступав на службу в нічний час 345 разів згідно листа Відповідача від 26.02.2024 року, а службою в нічний час вважається виконання поліцейськими службових обов`язків у період з 22.00 до 06.00 (8 год.), що становить 2760 годин служби в нічний час (345 * 8 год.) з урахуванням відсутності доказів використання Позивачем перерви для відпочинку та харчування під час служби в нічний час, яка може тривати не більше двох годин.
Щодо грошової компенсації за невикористані 62 календарних дні основних та додаткових оплачуваних відпусток за 2015, 2021, 2022 роки, суд, пославшись на правові позиції Верховного Суду, викладену у постановах від 19.01.2021 року по справі № 160/10875/19, від 30.11.2022 року по справі № 640/85/20, дійшов висновку про наявність у Позивача права на отримання компенсації за всі невикористані ним дні основної і додаткової відпустки у день звільнення зі служби в поліції.
Щодо додаткової доплати за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року, суд дійшов висновку про наявність у Позивача права на отримання спірної додаткової доплати за період з березня 2021 року по липень 2023 року пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах, оскільки за спірні періоди функціональні обов`язки та характер роботи Позивача були незмінними у розрізі з іншими періодами, зокрема за лютий 2021 року (місяць, за який було нараховано та виплачено додаткову доплату за службу в особливих умовах).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Вирішуючи питання щодо індексації грошового забезпечення Позивача за період з 07.11.2015 року по 30.11.2017 року, судова колегія враховує таке.
Так, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» (далі – Закон № 580-VІII).
Частинами 1, 2, 5 ст. 94 Закону № 580-VІII визначено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України. Грошове забезпечення поліцейських індексується відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі – Закон № 1282-ХІІ).\
Частинами 1, 5 ст. 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 вказав, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі – Закон № 2017-III) визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі статтею 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 (далі - Порядок №1078, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
До вказаної постанови внесено зміни постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 року № 782 та включено поліцейських до переліку категорій осіб, яким здійснюється індексація грошового забезпечення.
Пунктом 1-1 Порядку № 1078 в редакції, чинній до 01.01.2016 року було передбачено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка.
Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
З 01.01.2016 року зазначеним пунктом вже було передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.
У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (п. 4 Порядку № 1078).
Пунктом 5 Порядку № 1078 визначено, що у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.
Отже, на підприємства, установи, організації, незалежно від форм власності, покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації. При цьому, базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.
Пунктом 6 Порядку № 1078 визначено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (вказана норма застосовується з 01.12.2015 року).
Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2018 року № 141 внесено зміни у вищевказаний пункт та викладено його в такій редакції: «виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік».
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Судова колегія звертає увагу, що відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Крім того, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що право Позивача на проведення індексації грошового забезпечення прямо передбачено положеннями Закону № 580-VІII та Закону № 1282-ХІІ.
Доводи апелянта щодо відсутності правових підстав для нарахування індексації до 30.11.2017 року, тобто до набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 року № 782, якою внесення змін до Порядку № 1078 шляхом включення поліцейських до переліку категорій осіб, яким здійснюється індексація грошового забезпечення, є необґрунтованими, оскільки Закон № 580-VIII має вищу юридичну силу, ніж Порядок № 1078.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.01.2021 року по справі № 160/35/20.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення).
Таким чином, Позивач мав право на отримання індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 30.11.2017 року, проте матеріали справи не містять доказів щодо нарахування й виплату йому індексації за вказаний період.
Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині та наявності підстав для зобов`язання Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу індексацію грошового забезпечення за спірний період, з яким судового колегія погоджується у повному обсязі.
Вирішуючи питання в частині доплати Позивачу за службу в нічний час за період з 01.01.2022 року по 31.10.2023 року у кількості 2760 годин з розрахунку 35 відсотків посадового окладу за кожну годину служби в нічний час, колегія суддів виходить з наступного.
Як встановлено колегією суддів, у позові Позивач зазначає, що має право на таку доплату за вказаний період, оскільки на службу в нічний час заступав 345 разів, що становить 2760 годин служби в нічний час (345 * 8 год.).
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції погодився з таким розрахунком показника добових чергувань Позивача за несення служби в нічний час, що становить 2760 годин служби в нічний час, оскільки Відповідачем не надано доказів щодо використання Позивачем перерви для відпочинку та харчування під час служби в нічний час, яка може тривати не більше двох годин.
В свою чергу, в апеляційній скарзі Відповідач не заперечує щодо наявності у Позивача права на отримання доплати за службу в нічний час за період з 01.01.2022 року по 31.10.2023 року за 345 чергувань в нічний час, проте вважає невірним обрахунок показника добових чергувань, оскільки такий зроблений із перервою у 2 години за кожне чергування, тому доплати за несення служби в нічний час має обраховуватись виходячи з 2070 години (345 чергування * 6 годин).
Відтак, спірним питання є обрахунок кожного чергування Позивача в нічний час виходячи з 8 годин служби, тобто з урахуванням двогодинної перерви, чи з 6 годин служби.
З цього приводу судова колегія зазначає наступне.
Так, ч.ч. 1 та 2 ст. 91 Закону № 580-VІII передбачено, що особливий характер служби в поліції містить такі спеціальні умови для певних категорій поліцейських, зокрема службу в нічний час.
Розподіл службового часу поліцейських визначається розпорядком дня, який затверджує керівник відповідного органу (закладу, установи) поліції.
Абзацом 1 пункту 1 та пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі – Постанова № 988) установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Порядок виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджується Міністерством внутрішніх справ.
Підпунктом 3 пунктом 5 Постанови № 988 передбачена виплата доплати за службу в нічний час – у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час.
Відповідно до статті 94 Закону України «Про Національну поліцію», Постанови № 988, з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 року за № 669/28799 (далі – Порядок № 260).
Пункт 11 розділу II Порядку № 260 встановлено, що поліцейським, які виконують службові обов`язки в нічний час, виплачується доплата за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час.
Годинна ставка обчислюється шляхом ділення місячного посадового окладу на кількість годин фактичного часу служби з урахуванням норми тривалості службового часу за відповідний місяць при 40-годинному робочому тижні.
Службою в нічний час вважається виконання поліцейськими службових обов`язків у період з 22.00 до 06.00.
Поліцейським, які несуть службу в нічний час, надається перерва для відпочинку та харчування тривалістю не більше двох годин. Перерва для відпочинку і харчування не включається в службовий час.
Поліцейським добового наряду під час чергування почергово надаються перерви для вживання їжі та короткочасного відпочинку. Загальна тривалість такої перерви становить 4 години (2 години вдень і 2 години вночі) та не включається в службовий час.
Підставами для виконання службових обов`язків у нічний час є графіки нарядів та чергувань, затверджені наказами керівників підрозділів органів поліції.
Облік фактичного часу служби в нічний час для нарахування доплати здійснюється керівником підрозділу, у якому проходить службу поліцейський, шляхом оформлення довідки обліку несення поліцейськими служби в нічний час за формою, визначеною в додатку 1 до цього Порядку та умов, яка до 15 числа місяця, наступного після залучення поліцейських до несення служби в нічний час, подається до фінансового підрозділу.
Доплата за службу в нічний час не має постійного характеру та виплачується поліцейським, залучення яких до служби в нічний час, підтверджене вказаними вище документами, за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць.
З аналізу вказаних норм у їх сукупності слідує, що за несення служби в нічний час виплачується доплата у розмірі 35% посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час. Тобто, відповідна виплата проводиться саме за кожну годину служби поліцейським у нічний час. При цьому, підставами для виконання службових обов`язків у нічний час є графіки нарядів та чергувань, затверджені наказами керівників підрозділів органів поліції, а облік фактичного часу служби в нічний час для нарахування доплати здійснюється шляхом оформлення довідки обліку несення поліцейськими служби в нічний час за формою, визначеною у додатку 1 до цих Порядку та умов. У разі відсутності зазначених документів, додаткова оплата понаднормової служби не проводиться.
Як правильно зазначив суд першої інстанції та не спростовано апелянтом, в матеріалах справи наявний лист Головного управління Національної поліції в Одеській області від 26.02.2024 року, відповідно до якого Позивач у період з 01.01.2022 року до моменту звільнення зі служби в поліції заступав на добове чергування 345 разів, а кількість нарядів в нічний час збігається з кількістю добових чергувань.
В свою чергу, заперечуючи щодо врахування двогодинної перерви при обрахунку кожного чергування Позивачем в нічний час, Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження використання Позивачем перерви для відпочинку та харчування під час служби в нічний час, зокрема табелів обліку понаднормового виходу, табелів обліку використання робочого часу щодо підтвердження виконання роботи, витягів з книг нарядів щодо залучення Позивача до служби в нічний час за спірний період.
Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, тому не приймаються до уваги.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у Позивача права на отримання доплати у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час, що становить 2760 годин (345 * 8 год.), відтак позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення.
Вирішуючи питання щодо додаткової доплати за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2) за період з березня 2021 року по липень 2023 року пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 року, суд дійшов висновку про наявність у Позивача права на отримання спірної додаткової доплати, судова колегія враховує таке.
Відповідно до ст. 28 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у складі Державного бюджету України створено фонд боротьби з гострою респіраторною хворобою СОVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-СоV-2, та її наслідками на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України зазначеної хвороби, та протягом 30 днів з дня відміни цього карантину. Кошти зазначеного фонду спрямовуються на: додаткові доплати до заробітної плати медичним та іншим працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації гострої респіраторної хвороби СОVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, а також доплати до заробітної плати окремим категоріям працівників, які забезпечують життєдіяльність населення, на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби СОVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, визначений у рішенні Кабінету Міністрів України про встановлення карантину, до завершення здійснення зазначених заходів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 року № 375 (далі – Постанова № 375) врегульовані деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни.
Пунктом 1 Постанови № 375 передбачено, що на період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни окремим категоріям працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, посадових осіб Державної митної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративними, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) (далі - працівники) та внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням, встановлюється додаткова доплата до заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах.
Пунктами 2, 4, 5 Постанови № 375 визначено, що встановлення доплати, визначеної пунктом 1 цієї постанови, працівникам підприємств, установ та організацій, органів державної влади, які фінансуються з державного та місцевих бюджетів, здійснюється у граничному розмірі до 50 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення).
Перелік посад (професій) працівників, яким встановлюються такі доплати, визначається відповідним центральним органом виконавчої влади у сфері, у якій він реалізує державну політику.
Персональний перелік працівників, яким встановлюється доплата, визначається керівником (керівником державної служби) відповідного підприємства, установи та організації, органу державної влади.
Доплати, визначені пунктами 2 і 3 цієї постанови, здійснюються за рахунок та в межах видатків державного та місцевих бюджетів, передбачених за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 10.06.2020 року № 485 «Про виділення коштів для здійснення доплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення, медичним та іншим працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, у відомчих закладах охорони здоров`я» затверджено Порядок використання коштів, виділених для здійснення доплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення, медичним та іншим працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, у відомчих закладах охорони здоров`я (далі - Порядок №485).
У пункті 1 Порядку № 485 вказано, що цей Порядок визначає механізм використання коштів державного бюджету за програмами, зокрема: здійснення доплати поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, за рахунок коштів, виділених з фонду боротьби з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та її наслідками (далі - бюджетні кошти).
Пунктом 2 Порядку № 485 передбачено, що головним розпорядником бюджетних коштів є МВС. Відповідальними виконавцями бюджетних програм є МВС, Національна гвардія, Адміністрація Держприкордонслужби, ДСНС та Національна поліція далі - органи системи МВС).
Абзацами 1 та 2 пункту 4 Порядку № 485 встановлено, що кошти, отримані органами системи МВС відповідно до пункту 3 цього Порядку, використовуються виключно для: доплати до грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії та Адміністрації Держприкордонслужби, особам рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів У країни з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
На виконання пункту 4 Постанови № 375 Міністерством внутрішніх справ України прийнято наказ від 03.06. 2020 року № 431 «Про окремі питання організації оплати праці на період дії карантину», яким приписано керівникам, зокрема, Національної поліції України забезпечити встановлення на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни окремим категоріям поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративними, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) та внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням, додаткової доплати у граничному розмірі до 50 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах (пункт 1); виплату додаткової доплати здійснювати поліцейським, які перебувають відповідно на штатних посадах в органах (підрозділах) Національної поліції України (пункт 2); нарахування додаткової доплати здійснювати у відсотковому співвідношенні до заробітної плати (грошового забезпечення) з розрахунку всіх складових, у тому числі премії, за винятком виплат, що носять одноразовий та компенсаційний характер (пункт 3); персональний перелік осіб, яким установлюється додаткова доплата, визначається керівником відповідного органу, закладу, зазначених у пункті 1 цього наказу (пункт 4).
Системний аналіз наведених норм свідчить, що підставою для отримання доплати за Постановою № 375 є сукупність таких умов: 1) особа є поліцейським, 2) забезпечує життєдіяльність населення, зокрема, шляхом забезпечення правопорядку і безпеки громадян, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.
Отже, вказана доплата здійснюється не всім поліцейським, а лише окремим категоріям поліцейських, які, внаслідок безпосереднього виконання своїх обов`язків, забезпечують життєдіяльність населення і мають безпосередній контакт з ним.
Як вбачається з матеріалів справи, Позивач у спірний період проходив службу в ГУ НП Одеській області на посаді командира роти № 4 батальйону поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції Одеській області.
Зі змісту наявних у матеріалах справи інформації щодо здійснення доплати на період дії карантину за період з березня 2020 року по лютий 2021 року Позивачу була нарахована та виплачена додаткова доплата до грошового забезпечення, передбачена Постановою № 375, що підтверджується листом ГУ НП Одеській області № 176732-2025 від 17.11.2025 року, а саме:
- 3 327, 06 грн. за період з 01.03.2020 року по 31.03.2020 року за 20 діб;
- 6 415, 10 грн. за період з 01.04.2020 року по 30.04.2020 року за 30 діб;
- 6 348, 07 грн. за період з 01.05.2020 року по 31.05.2020 року за 31 добу;
- 6 661, 45 грн. за період з 01.06.2020 року по 30.06.2020 року за 30 діб;
- 7 907, 14 грн. за період з 01.07.2020 року по 30.07.2020 року за 31 добу;
- 6 376, 73 грн. за період з 01.08.2020 року по 31.08.2020 року за 25 діб;
- 739, 95 грн. за період з 01.09.2020 року по 30.09.2020 року за 3 доби;
- 7 907, 14 грн. за період з 01.10.2020 року по 31.10.2020 року за 31 добу;
- 5 919, 64 грн. за період з 01.11.2020 року по 30.11.2020 року за 24 діб;
- 0,00 грн. за період з 01.12.2020 року по 31.12.2020 року (надано щорічну основну оплачувану відпустку - 39 діб, відповідно наказу від 30.11.2020 року № 1572 о/с з 25.11.2020 року по 02.01.2021 року).
- 7 855, 23 грн. за період з 01.01.2021 року по 31.01.2021 року за 29 діб;
- 5 063, 72 грн. за період з 01.02.2021 року по 17.02.2021 року за 17 діб.
При цьому, на момент проведення виплат доплати на період дії карантину з березня 2020 року по лютий 2021 року включно, а також після зупинення проведення таких виплат до завершення карантину, з урахуванням тридцятиденного терміну, тобто до кінця липня 2023 року, Позивач перебував на тій самій посаді й виконував ті самі службові обов`язки, які передбачаються безпосередній контакт з населенням.
В свою чергу, протилежного Відповідачем не доведено.
Відтак, колегією суддів не встановлено та матеріалами справи не підтверджено факт зміни функціональних обов`язків Позивача за період, коли він отримував спірну доплату, та за період, коли вказані доплати не нараховувались.
Разом з цим, заперечуючи щодо наявності у Позивача права на отримання такої допомоги в наступні періоди (з березня 2021 року по липень 2023 року), Відповідач зазначає, фінансування для здійснення доплати поліцейським, починаючи з березня 2021 року було припинено. Разом з тим, Відповідач не є розпорядником коштів та не має повноважень щодо прийняття рішень чи подання звернень про виділення таких коштів.
Водночас, такі доводи апелянта є безпідставними, оскільки відсутність коштів на рахунку Відповідача для виплати доплати до грошового забезпечення поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, за період з березня 2021 року по липень 2023 року, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Більш того, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Подібний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 26.04.2023 року по справі № 420/19450/21 та від 30.04.2025 року по справі № 600/2758/22.
Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та не приймаються судом до уваги.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у Позивача права на отримання у період служби в поліції з березня 2021 року по липень 2023 року доплати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 року № 375 «Деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, посадових осіб Державної митної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни».
Щодо доводів апелянта стосовно пропуску строку звернення до суду, то колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Предметом спору у цій справі є вимоги Позивача, які стосуються не нарахування та невиплати грошового забезпечення. Водночас, Позивача було звільнено зі служби 31.10.2023 року, проте з позовом він звернувся до суду лише 13.08.2025 року, тобто поза межами трьох місячного строку.
Колегія суддів досліджуючи питання строку звернення до суду у цій справі дійшла висновку, що до спірних правовідносин, які склались у цій справі, не поширюється дія частини 5 статті 122 КАС України, адже в позові заявлені вимоги фактично про стягнення коштів, що за своєю суттю прирівнюються до заробітної плати, звернення до суду з якими встановлюється статтею 233 КЗпП України, що не заперечується апелянтом у справі.
За правилами частини 3 статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Частиною 1 статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 19.07.2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 і № 9- рп/2013.
Так, у рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини 2 статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022 року, частини 1 і 2 статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Отже, до 19.07.2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.
Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).
У Рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 року № 1-зп і від 05.04.2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Водночас Конституційний Суд України звернув увагу на те, що частина 1 статті 58 Конституції України передбачає винятки із конституційного принципу неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права (абзац 3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 09.02.1999 року № 1-рп/99, абзац 2 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 05.04.2001 року № 3-рп/2001).
Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2017 року № 2-р/2017).
Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац 3 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року № 8-рп/2005).
Отже, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі «Kopecky проти Словаччини» від 28.09.2004 року, заява № 44912/98).
Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.
Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.
При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 року № 2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.07.2024 року у справі № 990/156/23 зазначила, що щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період по 19.07.2022 року застосуванню підлягає норма частини 2 статті 233 КЗпП України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 року № 2352-IX, якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Суд вважає цей висновок застосовним у спірних правовідносинах і не вбачає підстав для відступу від нього.
Як вже було вище зазначено Позивачем не було використано надано йому відпуску за 2015, 2021 та 2022 роки, тобто зазначений період охоплює положення частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, яка діяла в редакції, де строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.
З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що право Позивача на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень 2 другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19.07.2022 року) не обмежене будь-яким строком.
Крім цього, колегія суддів враховує, розділом І п. 11 Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.
Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років з дня виникнення права на їх отримання.
Вказана норма встановлює не строк на звернення із вимогою про стягнення невиплаченого грошового забезпечення поліцейського, а період за який таке грошове забезпечення може бути виплачене, тобто на підставі ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), Позивач не обмежений будь-яким строком для стягнення належного йому грошового забезпечення, але таке забезпечення не може бути виплаченим за строк (період), більший ніж три роки.
Апеляційний суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 року по справі № 807/363/18, викладено висновок, що перебування особи на публічній службі є однією з форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю.
Конституційний Суд України в рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 дійшов висновку, що у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У разі пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень, не пов`язане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат.
З вищенаведеного слідує, що вказаний позов подано з дотриманням установленого законом строку звернення до суду.
При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд у постанові від 08.08.2024 року по справі № 380/29686/23 дійшов висновку про поширення дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 року № 2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта про те, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати строк звернення, визначений ст. 233 КЗпП України у редакції з 19.07.2022 року, за якою для звернення з таким позовом, як цей, до адміністративного суду передбачено тримісячний строк.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Отже, доводи та аргументи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 316 КАС України).
За таких обставин, враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: М.П. Коваль

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька