ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 991/1268/24
провадження № 51 - 2103 км 25
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю: 
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
виправданої                                               ОСОБА_6 ,
її захисника                                                ОСОБА_7 ,
засудженого                                              ОСОБА_8 у режимі відеоконференції,
його захисника                                          ОСОБА_9 ,  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 52022000000000446 від 27 грудня 2022 року, щодо 
ОСОБА_8 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Любомль Волинської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
за ст. 191 ч. 4 КК України, та 
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Полтава, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимої, 
за ст. 27 ч. 5, ст. 191 ч. 4 КК України,
за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_8 - адвоката                  ОСОБА_9 на вирок Вищого антикорупційного суду від 04 червня 2024 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 18 березня 2025 року щодо ОСОБА_8 і касаційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 18 березня 2025 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_6 .
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вищого антикорупційного суду від 04 червня 2024 року ОСОБА_6 визнано невинуватою та виправдано за ст. 27 ч. 5, ст. 191 ч. 4 КК України в зв`язку із недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення.
Цим же вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 ч. 4 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням функцій представника влади чи місцевого самоврядування, а також з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 3 роки.
Грошові кошти в сумі 100 000,00 (сто тисяч) гривень, арештованих на картковому банківському рахунку ОСОБА_6 НОМЕР_1 , відкритому у АТ КБ «Приватбанк», повернуто власнику - Полтавській обласній раді.
Визначено початок строку відбування покарання, вирішено процесуальні витрати,  долю речових доказів, обрано ОСОБА_8 запобіжний захід та скасовано запобіжний захід для ОСОБА_6 .  
Вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він, будучи депутатом Полтавської обласної ради, у грудні 2022 року, за пособництва Особа 1, заволодів коштами обласного бюджету Полтавської області в сумі 100 000 гривень шляхом оформлення та виплати своїй двоюрідній сестрі ОСОБА_6 разової грошової допомоги на лікування, тобто заволодів чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем в умовах воєнного стану, тобто, вчинив злочин, передбачений ст. 191 ч. 4 КК України. 
При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_8 вчинив злочин за пособництва ОСОБА_6 , виключивши таке формулювання з обсягу його обвинувачення, визнаного доведеним.  
Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 18 березня 2025 року апеляційні скарги прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 залишено без задоволення, а вирок Вищого антикорупційного суду від 04 червня 2024 року - без зміни. На виконання вироку ОСОБА_8 взято під варту.
Вимоги касаційних скарг, узагальнені доводи осіб, які їх подали, та короткий зміст поданих заперечень 
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Заперечує висновки судів попередніх інстанцій про відсутність у діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ст. 27 ч. 5, ст. 191 ч. 4 КК України, оскільки стороною обвинувачення надано докази її співучасті у вчиненні цього злочину, як пособника ОСОБА_8 , вина якого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 191 ч. 4 КК України, була доведена і встановлена обвинувальним вироком суду. Вважає, що встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини вказують на умисні протиправні дії ОСОБА_6 , направлені на пособництво ОСОБА_8 у заволодінні коштами обласного бюджету Полтавської області в сумі 100 000 грн шляхом оформлення їй виплати разової грошової допомоги на лікування. На думку прокурора суди першої та апеляційної інстанцій, виправдавши ОСОБА_6 за ст. 27 ч. 5, ст. 191 ч. 4 КК України, допустили неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Також зазначає, що призначене ОСОБА_8 вироком суду покарання в мінімальних межах санкції ст. 191 ч. 4 КК України є несправедливим, внаслідок його м`якості і таким, що не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та особі засудженого. Крім того, вважає, що суд апеляційної інстанції всупереч вимог ст. 370, 418, 419 КПК України, розглядаючи апеляційну скаргу прокурора, у своїй ухвалі не зазначив підстав, з яких визнав необґрунтованими доводи прокурора про наявність істотних суперечностей висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.   
Захисник ОСОБА_9 в касаційній скарзі просить скасувати вирок та ухвалу і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 у зв`язку з відсутністю в його діянні складу інкримінованого йому злочину. Надаючи власну оцінку доказам у справі, а також висновкам судів, вважає, що у діях ОСОБА_8 відсутній склад злочину, передбаченого ст. 191 ч. 4 КК України, оскільки ОСОБА_6 , яка мала право на отримання матеріальної допомоги, відповідаючи усім критеріям, звернулась із заявою для отримання такої допомоги, надала пакет документів та на підставі розпорядження голови обласної ради № 329 від 19.12.2022 отримала на свій розрахунковий рахунок матеріальну допомогу. При цьому, судами беззаперечно встановлено, що ОСОБА_8 не мав ні фактичного, ні юридичного контролю над рахунком ОСОБА_6 і грошовими коштами, які надійшли на цей рахунок. Встановивши ці факти, суд виправдав ОСОБА_6 , проте не дав належної правової оцінки обставинам справи, які, на думку захисника, безспірно доводять невинуватість ОСОБА_8 і те, що події суспільно-небезпечного діяння  у вигляді заволодіння майном не було, а тому ст. 191 ч. 4 КК України застосовано неправильно. Захисник вказує на те, що депутат Полтавської обласної ради     ОСОБА_8 не був посадовою особою, не отримував за свою діяльність будь-якої винагороди чи заробітної плати, не мав адміністративно-розпорядчих повноважень, зокрема, на розпорядження коштами місцевого бюджету. Вважає, що судами попередніх інстанцій зроблено невірний висновок про те, що ОСОБА_8 є службовою особою обласної ради, а тому ст. 18 ч. 3 КК України не підлягала застосуванню.   
В запереченнях на касаційну скаргу захисника прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_5 указує на безпідставність її доводів та просить залишити її без задоволення. 
В запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_8 - ОСОБА_9 вказує на безпідставність її доводів та просить залишити її без задоволення. 
Заперечень на касаційні скарги прокурора та захисника від інших учасників судового провадження не надходило. 
Учасникам судового провадження повідомлено про час та місце касаційного розгляду. Заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.
Позиції учасників судового провадження 
Засуджений ОСОБА_8 та його захисник у судовому засіданні підтримали касаційну скаргу захисника та просили її задовольнити. Заперечували проти касаційної скарги прокурора та просили залишити її без задоволення. 
Виправдана ОСОБА_6 та її захисник у судовому засіданні заперечували проти касаційної скарги прокурора, вважали її необґрунтованою та просили залишити її без задоволення. Касаційну скаргу захисника вважали обґрунтованою та просили її задовольнити.  
Прокурор в судовому засіданні вважав касаційну скаргу прокурора обґрунтованою і просив її задовольнити.  Заперечував проти касаційної скарги захисника та просив залишити її без задоволення.
Мотиви Суду 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла до таких висновків.   
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 191 ч. 4 КК України кримінально караними діяннями визнаються дії, передбачені частинами 1-3 статті, якщо вони вчинені у великих розмірах чи в умовах воєнного або надзвичайного стану. У свою чергу, частини 2, 3 ст. 191 КК України передбачають такі дії, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене повторно або за попередньою змовою групою осіб.
Таким чином, заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем в умовах воєнного стану кваліфікується за                              ст. 191 ч. 4 КК України.  
Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом, корисливим мотивом та метою незаконного заволодіння чужим майном. 
Корисливий мотив - спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна, та корислива мета - збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винуватий, є обов`язковими суб`єктивними ознаками заволодіння майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, які мають бути встановлені обвинувальним вироком суду для доведення наявності у діях особи, складу злочину, передбаченого ст. 191 ч. 4 КК України.
Суб`єкт цього злочину  спеціальний, а саме - службова особа. Частиною 3 статті 18 КК України визначено, що службовими особами є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також постійно чи тимчасово обіймають в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною службовою особою підприємства, установи, організації, судом або законом.
Заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем полягає в тому, що службова особа, не маючи в своєму безпосередньому віданні майна, використовує своє службове становище всупереч інтересам служби для незаконного обернення майна на свою користь або на користь третіх осіб. 
Закінченим злочин вважається у випадку заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем є момент, коли винний злочинно заволодів майном і має можливість розпорядитися ним на свій розсуд.   
Згідно зі ст. 26 КК України співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. 27 КК України співучасниками кримінального правопорушення, поряд із виконавцем, є організатор, підбурювач та пособник.
Пособником є особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню кримінального правопорушення іншими співучасниками, а також особа, яка заздалегідь обіцяла переховати особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, знаряддя чи засоби вчинення кримінального правопорушення, сліди кримінального правопорушення чи предмети, здобуті кримінально протиправним шляхом, придбати чи збути такі предмети або іншим чином сприяти приховуванню кримінального правопорушення (ст. 27 ч. 5 КК України).
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 , як депутат Полтавської обласної ради, та ОСОБА_6 - його двоюрідна сестра, обвинувачувались у тому, що своїми спільними діями, на виконання спільного злочинного умислу, заволоділи коштами обласного бюджету Полтавської області в сумі 100 000 гривень для ОСОБА_8 , шляхом оформлення та виплати ОСОБА_6 разової грошової допомоги на лікування. При цьому стороною обвинувачення вважалось доведеним те, що ОСОБА_6 свідомо сприяла такому заволодінню, надавши, зокрема довідку з інформацією про реквізити свого карткового рахунку в АТ КБ «Приватбанк», куди 26 грудня 2022 року надійшли грошові кошти в сумі 100 000 грн з призначенням платежу «Соціальні виплати». Факт надходження грошових коштів на банківський рахунок ОСОБА_6 оцінений стороною обвинувачення як такий, що свідчить про закінчення злочину і отримання ОСОБА_8 доступу до цих грошових коштів. 
Таким чином, спільність дій  ОСОБА_8 і ОСОБА_6 , наявність у них спільного злочинного умислу на заволодіння грошовими коштами обласного бюджету для ОСОБА_8 , а також фактична підконтрольність ОСОБА_6 та її банківського рахунку в АТ КБ «Приватбанк»ОСОБА_8 , визначались стороною обвинувачення як доведеними і підтвердженими сукупністю зібраних доказів у справі.           
Проте, за результатом проведеного судового розгляду, Вищий антикорупційний суд лише частково погодився із обвинуваченням щодо ОСОБА_8 за ст. 191 ч. 4 КК України, визнав його винуватим за цією частиною статті та ухвалив щодо нього обвинувальний вирок. 
При цьому відносно обвинувачення ОСОБА_6 суд першої інстанції встановив, що стороною обвинувачення не доведено вчинення нею пособництва у заволодінні ОСОБА_8 , як службовою особою, чужим майном шляхом зловживання своїм службовим становищем в умовах воєнного стану, тобто, кримінального правопорушення, передбаченого ст. 27 ч. 5, ст. 191 ч. 4 КК України, та виправдав її. 
В обґрунтування такого висновку суд першої інстанції зазначив, що наданими стороною обвинувачення доказами та показаннями свідків не доведено, що ОСОБА_6 , виконуючи дії щодо одержання матеріальної грошової допомоги, на яку мала право, була обізнана про злочинний умисел ОСОБА_8 та свідомо вчиняла пособництво на заволодіння ОСОБА_8 з використанням свого службового становища грошовими коштами, виділеними для надання матеріальної допомоги громадянам.
При цьому суд першої інстанції зазначив, що усвідомлення ОСОБА_6 того факту, що під час вирішення питання отримання нею грошової допомоги їй надавалося сприяння з боку ОСОБА_8 та Особи 1, а також збирання та подання нею документів для отримання такої допомоги після встановленого граничного терміну для їх подання, саме по собі не утворює в її діях суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 27 ч. 5, ст. 191 ч. 5 КК України.
Таким чином, суд першої інстанції вважав не доведеним те, що ОСОБА_6 вчиняла дії для отримання матеріальної допомоги, на яку мала право, з метою отримання грошових коштів для ОСОБА_8 , а не для себе. 
Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_5 , не погодившись із висновком суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_6 , а також з розміром призначеного ОСОБА_8 покарання, подав апеляційну скаргу. Захисник ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 також оскаржив вирок суду першої інстанції до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду, оскільки вважав ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 191 ч. 4 КК України.  
Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити короткий зміст доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також викладаються докази, що спростовують її доводи. 
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених 
у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
Прокурор в апеляційній скарзі зазначив доводи, більшість з яких аналогічна доводам касаційної скарги, де вказував про те, що висновки суду першої інстанції щодо виправдування ОСОБА_6 не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та зроблені внаслідок неповного, однобічного дослідження доказів, наявних в матеріалах кримінального провадження, і без належного з`ясування дійсних обставин події, а покарання призначене                ОСОБА_8 у виді позбавлення волі на строк 5 років вважав несправедливо м`яким. Прокурор просив скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий, яким призначити ОСОБА_8 за ст. 191 ч. 4 КК України основне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, а ОСОБА_6 визнати винуватою за                      ст. 27 ч. 5, ст. 191 ч. 4 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з позбавленням права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаними з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування строком на 3 роки.  
Серед іншого, прокурор в апеляційній скарзі зазначив доводи про те, що висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, містять істотні суперечності щодо встановлених ним обставин у частині виправдання ОСОБА_6 порівняно з встановленими обставинами для визнання винуватим ОСОБА_8 . 
Так, прокурор у апеляційній скарзі вказав, що підставою для виправдання             ОСОБА_6 став хибний висновок суду (п. 4.3. вироку) про те, що наданими стороною обвинувачення доказами та показаннями свідків не доведено, що ОСОБА_6 , виконуючи дії щодо одержання матеріальної грошової допомоги, була обізнана про злочинний умисел ОСОБА_8 та свідомо вчиняла пособництво на заволодіння ОСОБА_8 з використанням свого службового становища грошовими коштами, виділеними для надання матеріальної допомоги громадянам. 
На думку прокурора, обґрунтовуючи такий вказаний вище висновок, суд першої інстанції зробив у вироку  інші висновки, які суперечать першому. 
Прокурор у апеляційній скарзі наголошував на тому, що у пункті 3.21 вироку констатовано те, що ОСОБА_6 була підконтрольною особою ОСОБА_8 , а в пункті 4.2 встановлено, що вона, реалізуючи спільний із ОСОБА_8 та Особа 1 злочинний умисел, надала до виконавчого апарату Полтавської обласної ради документи, які стали підставою для виплати їй матеріальної допомоги на лікування.   
Таким чином прокурор вказував на суперечність встановлених судом першої інстанції обставин того, що ОСОБА_6 не була обізнана про злочинний умисел             ОСОБА_8 , одночасно з тим, що вона була підконтрольною особою                    ОСОБА_8 та реалізовувала спільний із ОСОБА_8 та Особа 1 злочинний умисел. 
Захисник засудженого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі, посилаючись на ст. 411 КПК України, серед доводів, також указував на те, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності. Зокрема, захисник вказував про те, що ОСОБА_8 не мав доступу до рахунків ОСОБА_6 , ніяким чином не розпоряджався і не мав можливості розпорядитись коштами місцевого бюджету, які надійшли на її особистий рахунок. 
Заперечуючи вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 , захисник посилався і на те, що склад злочину, передбаченого ст. 191 КК України, вимагає встановлення факту протиправного заволодіння винною особою майном і закінченим цей злочин міг бути визнаний лише у випадку заволодіння таким майном саме ОСОБА_8 , а не ОСОБА_6 , на рахунок якої надійшли грошові кошти. Захисник у апеляційній скарзі вказував про те, що судом першої інстанції не наведено у вироку доказів обов`язкової складової об`єктивної сторони злочину, а саме того, що ОСОБА_8 отримав гроші чи фактичну можливість користуватися рахунком ОСОБА_6 , на який 26.12.2022 надійшла матеріальна допомога в розмірі 100 000 грн. При цьому захисник зазначав, що суд першої інстанції не встановив та не навів у вироку доказів отримання ОСОБА_8 реальної можливості розпоряджатися коштами разової матеріальної допомоги поза волею власника матеріальної допомоги і рахунку - ОСОБА_6 , без чого висновок про наявність у його діях складу злочину, передбаченого ст. 191 ч. 4 КК України, слід було визнати помилковим. Мотивуючи позицію щодо відсутності у діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого                  ст. 191 ч. 4 КК України, захисник також посилався на те, що у цьому кримінальному провадженні збитки не встановлені, потерпілий та цивільний позивач відсутні, а законність отримання ОСОБА_6 матеріальної допомоги встановлено виправдувальним вироком щодо неї.  
Також захисник указував суду апеляційної інстанції на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Вважав, що досліджені судом першої інстанції докази підтверджують те, що ОСОБА_10 не мав корисливого мотиву та діяв лише з метою забезпечення отримання                      ОСОБА_6 матеріальної допомоги, на яку вона мала право. 
Крім того, посилаючись на положення ст. 18 ч. 3, 4 КК України, примітку 1 до ст. 364 КК України, Конституцію України, Закони України «Про місцеве самоврядування», «Про статус депутатів місцевих рад», захисник указував на те, що ОСОБА_8 не був представником влади чи місцевого самоврядування, не обіймав посад, пов`язаних з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, і не отримував таких функцій  тимчасово за спеціальним повноваженням, а тому не міг бути визнаний суб`єктом злочину, передбаченого ст. 191 ч. 4 КК України. В обґрунтування такої позиції, захисник послався на сформовану практику Великої Палати Верховного Суду, згідно якої депутат місцевої ради є представником інтересів громади і у своїй діяльності не реалізує жодних публічно-владних, управлінських функцій, не є ані посадовою, ані службовою особою, не відноситься до суб`єктів владних повноважень і не наділений владними чи управлінськими функціями (рішення від 28 березня 2019 року, справа № 826-8777, від 22 березня 2018 року, справа № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року, справа                      № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року, справа № 9901/497/18, від 13 березня 2019 року, справа № 9901/947/18).   
Проте, суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 419 КПК України такі доводи апеляційних скарг про наявність у вироку суду першої інстанції істотних суперечностей щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність залишив поза увагою, не надав на них належних відповідей і не навів детального обґрунтування їх відхилення, дійшовши передчасного висновку про законність вироку суду першої інстанції.
Обставини того, що ОСОБА_6 не була обізнана про злочинний умисел                ОСОБА_8 , одночасно з тим, що вона була підконтрольною особою                   ОСОБА_8 та реалізовувала спільний із ОСОБА_8 і Особа 1 злочинний умисел, є взаємовиключними, а тому встановлення їх вироком суду ставить під сумнів висновки судів попередніх інстанцій як щодо підстав для виправдання ОСОБА_6 , так і щодо визнання ОСОБА_8 винуватим.  
Вказані обставини мають істотне значення для встановлення наявності чи відсутності в їх діях  ОСОБА_6 та ОСОБА_8 складів інкримінованих їм кримінальних правопорушень, а тому висновок суду апеляційної інстанції щодо обґрунтованості вироку суду першої інстанції без з`ясування і перевірки зазначених вище обставин та усунення наявних суперечностей є передчасним. 
Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що у відповідності                            з вимогами  ст. 438 ч. 1 п. 1 КПК України є підставою для скасування такого  рішення. 
За таких обставин, ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та  ОСОБА_8  підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, а касаційні скарги прокурора та захисника - задоволенню частково. 
При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог КПК України, прийняти законне і обґрунтоване рішення.
Враховуючи висунуте обвинувачення ОСОБА_8 у тому, що він заволодів чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненого в умовах воєнного стану, за пособництва ОСОБА_6 , суду апеляційної інстанції, в межах перевірки доводів апеляційних скарг, також слід врахувати позицію об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в питанні ознак суб`єкта зловживання владою та суб`єкта зловживання службовим становищем, указаних в постанові від 27 листопада 2023 року (справа № 991/3966/20, провадження № 51 - 3348 кмо 22). У цій постанові зазначено, що суб`єктом зловживання владою є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а суб`єктом зловживання службовим становищем - ті особи, які обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням.
Також в ухвалі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 серпня 2018 року (справа № 0912/1638/12, провадження                № 51 - 2735 км 18) зазначено, що заволодіння чужим майном шляхом зловживання службової особи своїм службовим становищем слід відмежовувати від зловживання владою або службовим становищем, яке вчинюється з корисливих мотивів і утворює склад злочину, передбаченого ст. 364 КК України. Зловживання службовою особою своїм службовим становищем при вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 цього Кодексу, виступає способом заволодіння чужим майном і таким чином утворює спеціальний склад службового зловживання. При корисливому зловживанні владою або службовим становищем, відповідальність за яке передбачена ст. 364 КК України, службова особа не заволодіває чужим майном, а, діючи всупереч інтересам служби і протиправно отримуючи вигоду зі свого службового становища, заподіює власникові майна майнову шкоду. Отже, відмінність полягає в тому, що службова особа при скоєнні злочину, передбаченого ст. 364 КК України, зловживаючи своїм службовим становищем, заподіює майнову шкоду власнику при відсутності хоча б однієї ознаки розкрадання чужого майна. На відміну від злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, зловживання владою або службовим становищем (ст. 364) може супроводжуватись оплатним вилученням чужого майна, за якого відбувається заміна майна на рівноцінний еквівалент, - інше майно, гроші, використання чужого майна для особистих потреб без мети заволодіння ним.
З системного аналізу норм закону встановлено, що у разі, коли зловживання службовою особою своїм службовим становищем виступає способом розкрадання чужого майна, при якому винний незаконно вилучає та безоплатно обертає майно на свою користь чи користь третіх осіб, то такі дії утворюють спеціальний склад зловживання службовим становищем і мають кваліфікуватися за ст. 191 КК України. У той же час, якщо зловживання службовим становищем не супроводжується розкраданням чужого майна в будь-якій формі, не пов`язано з протиправним вилученням та безоплатним оберненням такого майна у свою власність чи власність третіх осіб, а призводить до набуття іншої вигоди, то ці дії охоплюються диспозицією статті 364 КК України. 
Висновки суду апеляційної інстанції щодо оцінки доказів належить викласти в точних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу, а висновки суду за наслідками розгляду не мають містити суперечностей. Інші доводи касаційних скарг про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність підлягають перевірці та вирішенню при новому розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції із врахуванням вимог ст. 404 КПК України.    
Щодо доводів касаційної скарги прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_8 судом першої інстанції покарання, то колегія суддів зазначає, що у разі підтвердження того ж обсягу обвинувачення, за яким ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено, призначене йому за ст. 191 ч. 4 КК України основне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років буде відповідати вимогам статей 50, 65 КК України, необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, а також принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації та відомостям про його особу. Обставин, які б вказували на те, що таке покарання є явно несправедливим через м`якість за матеріалами провадження не встановлено.
Відповідно до ст. 433 ч. 3 КПК України суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції.
Оскільки ухвала суду апеляційної інстанції скасовується і призначається новий розгляд у суді апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції, враховуючи обставини, передбачені ст. 178 КПК України, та мінімальні ризики щодо можливості переховування ОСОБА_8 від слідства, вважає за необхідне обрати йому запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Крім того, враховуючи те, що ОСОБА_6 була виправдана, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для обрання їй запобіжного заходу під час скасування ухвали суду апеляційної інстанції щодо неї.   
Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 18 березня 2025 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити             з-під варти. 
Обрати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. 
Покласти на ОСОБА_8 обов`язки, передбачені ст. 194 ч. 5 п. 2, 3 КПК України: прибувати за кожною вимогою до суду, не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду, повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.
Роз`яснити ОСОБА_8 , що у разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 до 2 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1 	ОСОБА_2  	ОСОБА_3