ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/14494/25 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Лозовського О.А.,
розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправними дій щодо не проведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби 29.08.2025; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 30.08.2025 по 28.10.2025 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100; визнання протиправними дій щодо нарахування та виплати при звільненні компенсації за неотримане речове майно пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, без урахування усіх видів речового майна, на яке набув право позивач станом на 29.08.2025 та не у повному розмірі; зобов`язання нарахувати та виплатити в повному розмірі, з урахуванням раніше проведених виплат, грошову компенсацію за все належне, але неотримане протягом проходження військової служби речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії. Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 - без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, з урахуванням усього речового майна, на яке набув право позивач станом на 29.08.2025 та за цінами предметів обмундирування визначеними станом на 01.01.2025.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 в період з 09.11.2022 по 29.08.2025 проходив військову службу та перебував на грошовому забезпеченні у в/ч НОМЕР_2 та наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 29.08.2025 №247 виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
Позивач вказує, що під час звільнення з військової служби звернувся до командира в/ч НОМЕР_2 з рапортом про нарахування та виплату грошової компенсації вартості неотриманого речового майна. На запит представника позивача від 13.11.2025 щодо надання розрахунку суми компенсації речового майна солдату ОСОБА_1 , відповідач листом від 30.10.2025 №1593/фс надав довідку про вартість речового майна що належало до видачі позивачу. При цьому, позивач вважає, що розмір нарахованої та виплаченої компенсації за неотримане речове майно є нижчим, аніж це передбачено чинним законодавством України.
Разом з тим, позивач зазначає, що 29.10.2025 на його картковий рахунок надійшли кошти (коментар до платежу: заробітна плата) в сумі 9113,74 грн, нараховані при звільнені, а отже відбувся частковий розрахунок по належним при звільнені виплатам в/ч НОМЕР_1 .
На думку позивача, відповідач із затримкою провів розрахунок у зв`язку із звільненням, а тому у нього виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Крім того позивача вважає, що грошова компенсація за все належне, але неотримане протягом проходження військової служби речове майно йому нараховано та виплачено не в повному розмірі тому позивач звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 27.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). 
У відзиві на позовну заяву відповідач позовних вимог не визнала. В обґрунтування своїх заперечень зазначила, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби, а після його звільнення з військової служби указане право реалізовується шляхом подання заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації його прав та інтересів, закріплених Конституцією та законодавствам. Вказує, що командуванням в/ч НОМЕР_1 було проведено нарахування та виплату позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком, а тому в діях відповідача відсутня протиправна бездіяльність. А відтак, відсутні підстави для задоволення позову і в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 30.08.2025 по 28.10.2025. 
З наведених підстав просила відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.
Інші заяви по суті справи до суду не надходили.
Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 09.11.2022 по 29.08.2025 проходив військову службу та перебував на грошовому забезпеченні у в/ч НОМЕР_2 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2025 №247 старшого солдата за контрактом ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командира бригади, звільненого наказом командира НОМЕР_3 окремої механізованої бригади (по особовому складу) від 29.08.2025 №330-РС з військової служби у запас згідно підпункту «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку служби (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі закінчення строку контракту, укладеного під час дії воєнного стану), вважати таким, що справи та посаду здав та направити для взяття на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 29.08.2025 виключено із списків особового складу частини і всіх видів забезпечення, а з котлового забезпечення згідно каталогу – з 30.08.2025 (а. с. 14).
Цим же наказом від 29.08.2025 №247 передбачено виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 9252,52 грн.
29.10.2025 на картковий рахунок позивача надійшли кошти (коментар до платежу: заробітна плата) в сумі 9113,74 грн.
13.11.2025 представником позивача отримано відповідь від 30.10.2025 №1593/фс на адвокатський запит до якої долучено довідку про вартість речового майна що належало до видачі солдату ОСОБА_2 .
Позивач вважає, що відповідач із затримкою провів із ним розрахунок при звільнені, тому він має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Крім того, вважає, що відповідачем нараховано та виплачено не в повному розмірі грошову компенсацію за все належне, але неотримане протягом проходження військової служби речове майно. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 47 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Разом з тим, у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, проаналізувавши положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2015 №232 (далі - Інструкція №232) зауважив, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.
Суд зазначив, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо, і лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації. Тож дійшов висновку про те, що речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.
Судова палата вважала, що компенсацію за неотримане речове майно слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.
Констатувала, що умовою для виникнення обов`язку виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини, є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
Тобто, якщо військовослужбовець під час проходження служби звертався до військової частини з рапортом про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, і така компенсація не виплачена йому під час проходження служби або у день виключення особи зі списків особового складу військової частини, то у цьому разі компенсація вважатиметься частиною «сум, що належать працівнику та підлягають виплаті у день звільнення». І, відповідно, невиплата такої компенсації у день виключення зі списків особового складу матиме наслідком застосування до відповідача санкції за невиплату відповідної суми при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України.
Виключенням із цього правила є надання військовослужбовцем згоди на його виключення зі списків особового складу військової частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків (абзац 3 пункту 242 Положення №1153/2008).
Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач під час звільнення з військової служби звернувся до командира в/ч НОМЕР_2 з рапортом про нарахування та виплату грошової компенсації вартості неотриманого речового майна. 
Суд зазначає, що пунктом 3 Порядку №178 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, зокрема, у разі звільнення з військової служби.
Застосовування у пункті 3 Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
У разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби, а після його звільнення з військової служби указане право реалізовується шляхом подання заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації його прав та інтересів, закріплених Конституцією та законодавством.
На користь вказаного висновку свідчить те, що пунктом 4 Порядку №178 передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника у різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина.
Подібну позицію Верховний Суд висловлював неодноразово, зокрема у постановах від 09.01.2024 у справі №400/5062/22, від 04.02.2020 у справі №825/1571/16, від 23.08.2019 у справі №2040/7697/18, від 30.07.2020 у справі №820/5767/17. Суд погоджується із такою позицією і не бачить підстав для відступу від неї.
Так судом встановлено, що наказом командира в/ч НОМЕР_1 №247 від 29.08.2025 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 29.08.2025 та зобов`язано виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 9252,53 грн.
Остаточний розрахунок з позивачем проведено 29.10.2025 згідно з випискою банку, що не є спірним.
Дійсно, відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Водночас, законодавець розмежовує поняття «наказ про звільнення з військової служби» та «наказ про виключення зі списків особового складу» та зазначає, що період між виданням цих наказів необхідний для своєчасної здачі посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення з військової служби.
Суд звертає увагу на те, що наказ про звільнення ОСОБА_1 винесений 29.08.2025 за №330-ос.
Тобто, позивач, будучи обізнаним з його звільненням з військової служби, звернувся із рапортом про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно лише під час звільнення з військової служби.
Суд зазначає, що лише після подання позивачем рапорту у відповідача виник обов`язок щодо його опрацювання, а саме: формування довідки про вартість речового майна, в установленій Порядком №178 формі, видачі наказу командира (начальника) військової частини із зазначенням розміру грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації, та, безпосередньо, здійснення самої виплати на рахунок позивача.
Тож викладене, з урахуванням відсутності претензій, скарг та заяв позивача щодо його звільнення, виключає обов`язок відповідача провести нарахування та виплату позивачу компенсації саме у день виключення зі списків особового складу.
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Враховуючи зазначені вище норми законодавства та встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку, що на час звільнення позивача з військової служби з ним було проведено повний розрахунок і виплачені всі належні йому суми, а невиплачені суми грошової компенсації замість предметів речового майна особистого користування не можна кваліфікувати як «суми, що належали виплаті позивачу при звільненні», з огляду на відсутність заяви (рапорту) позивача на здійснення таких виплат до звільнення із військової служби.
Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність з боку відповідача затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , що виключає його зобов`язання, передбачені статтею 117 КЗпП України, тому у задоволені даної позовної вимоги слід відмовити
Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання нарахувати та виплатити в повному розмірі, з урахуванням раніше проведених виплат, грошову компенсацію за все належне, але неотримане протягом проходження військової служби речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії. Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби. Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 - без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу, з урахуванням усього речового майна, на яке набув право позивач станом на 29.08.2025 та за цінами предметів обмундирування визначеними станом на 01.01.2025, суд зазначає наступне.
Статтею Закону №2011-XII передбачено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок №178), пунктами 2 та 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Пунктами 4, 5, 6, 7 Порядку №178 встановлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Командуванням військової частини було розглянуто рапорт позивача та прийнято рішення по ньому.
Зокрема, було проведено звірку по речовому майну, яке належало до видачі солдату ОСОБА_1 та встановлено, що сума компенсації за неотримане речове майно, яка підлягає виплаті, становить 9252,53 грн, про що свідчить довідка №102 за 28.08.2015 про вартість речового майна, що належить до видачі солдату ОСОБА_1 (а. с. 17), що відповідача є сумі, яка зазначена в наказі командира в/ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) №247 від 29.08.2025 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби (а. с. 14).
При цьому, суд зауважує, що військові частини фінансуються з Державного бюджету України отримуючи бюджетні асигнування на утримання від забезпечувального фінансового органу.
Тому, після винесення наказу, командування ВЧ НОМЕР_2 звернулося до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявкою про надання коштів для проведення виплати компенсації вартості за неотримане речове майно солдату ОСОБА_1 .
Після надходження відповідних коштів на рахунок військової частини, їх було виплачено позивачу 29.10.2025, про що ОСОБА_1 , не заперечує.
Суд звертає увагу, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини, виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком. 
Згідно довідки №102, яка була видана позивачу, вартість речового майна, що належить до видачі становить 9252,53 грн.
Разом з тим, судом встановлено, що позивач не звертався до відповідача із претензіями, скаргами чи заявами щодо довідки №102 про вартість речового майна, що належить до видачі.
Згідно частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто, право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб`єктивним уявленням особи про те, що її певні права чи законні інтереси у сфері публічно-правових відносин потребують захисту.
Проте, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення прав чи інтересів заявника, а ознакою такого порушення зміна стану його суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
Отже, поведінка суб`єкта владних повноважень, яка не має безпосереднього впливу на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення її можливості їх реалізувати та не покладає на неї певні обов`язки, не може вважатись такою, що порушує права, свободи чи інтереси цієї особи.
Суд звертає увагу, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах. Відтак, навіть якщо поведінка суб`єкта владних повноважень не відповідає діючим нормативно-правовим актами, однак це жодним чином не впливає на права, свободи чи інтереси особи, констатація судом факту незаконності такої поведінки не виконуватиме завдання адміністративного судочинства, що виключає існування підстав для задоволення відповідного позову.
Предметом позову є матеріальний зміст позовних вимог, який проявляється в заінтересованості отримати певне матеріальне благо чи іншим чином захистити порушені права, свободи чи інтереси.
Крім того, як вбачається з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проєктом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження. Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. 
При цьому, суд зазначає, що зміна окремих складових, які зазначені у довідці, виданої в/ч НОМЕР_1 , належить виключно до дискреційних повноважень відповідача. 
Довідка №102 позивачем не оскаржена ні в досудовому, ні у судовому порядку, тобто на момент розгляду справи вона є чинною та не скасованою.
На підставі довідки позивачу 29.10.2025 на картковий рахунок позивача надійшли кошти в сумі 9113,74 грн. Отже, відсутні підстави для перерахунку компенсації за все належне, але неотримане протягом проходження військової служби.
З огляду на викладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.
Керуючись статтями 241-246, 250, 255, 257, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 

Суддя О.А. Лозовський