ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 грудня 2025 р. 	Справа № 520/2912/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2025 (суддя: Горшкова О.О., м. Харків) по справі № 520/2912/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Височанської селищної ради , Секретаря Височанської селищної ради Мельник Тетяни Сергіївни , Провідного спеціаліста Височанської селищної ради Радченко Олени Вікторівни , Спеціаліста 1 категорії Височанської селищної ради Федорової Ольги Володимирівни , Начальника відділу соціального захисту населення Височанської селищної ради Демочко Вікторії Миколаївни   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, визнання недійсним рішення,
ВСТАНОВИВ:
Рибалко Євген Опанасович (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Начальника відділу соціального захисту населення Височанської селищної ради Демочко Вікторії Миколаївни (далі по тексту – відповідач-1), Спеціаліста I категорії Височанської селищної ради Федорової Ольги Володимирівни (далі по тексту – відповідач-2), Провідного спеціаліста Височанської селищної ради Радченко Олени Вікторівни (далі по тексту – відповідач-3), Секретаря Височанської селищної ради Мельник Тетяни Сергіївни (далі по тексту – відповідач-4), Височанської селищної ради (далі по тексту – відповідач-5), в якому просить суд:
- визнати голосування депутата Т.С. Мельник, яка обіймає одночасно посаду секретаря Височанської селищної ради, на сесії ради 20.12.2024 щодо умов оплати Височанського селищного голови без зовнішнього контролю цього голосування таким, що порушує абз.3 ч.2 ст. 35-1 ЗУ «Про запобігання корупції»;
- визнати голосування депутата О.В. Радченко, яка обіймає одночасно посаду провідного спеціаліста Височанської селищної ради, на сесії ради 20.12.2024 щодо умов оплати Височанського селищного голови без зовнішнього контролю цього голосування таким, що порушує абз.3 ч.2 ст. 35-1 ЗУ «Про запобігання корупції»;
- визнати голосування депутата О.В. Федорової, яка обіймає одночасно посаду спеціаліста I категорії Височанської селищної ради, на сесії ради 20.12.2024 щодо умов оплати Височанського селищного голови без зовнішнього контролю цього голосування таким, що порушує абз.3 ч.2 ст. 35-1 ЗУ «Про запобігання корупції»;
- визнати голосування депутата В.М. Демочки, яка обіймає одночасно посаду начальника відділу Височанської селищної ради, на сесії ради 20.12.2024 щодо умов оплати Височанського селищного голови без зовнішнього контролю цього голосування таким, що порушує абз.3 ч.2 ст. 35-1 ЗУ «Про запобігання корупції»;
- визнати недійсним рішення Височанської селищної ради від 20.12.2024 «Про визначення умов оплати праці Височанського селищного голови», так як воно прийнято з порушенням абз. 3 ч.2 ст. 35-1 ЗУ «Про запобіганню корупції».
В обґрунтування позову зазначив, що спірне рішення прийнято з порушенням процедури його прийняття, оскільки депутати Т.С. Мельник, ОСОБА_2 , О.В. Федорова та В.М. Демочко працюють у апараті Височанської селищної ради, а тому брати участь при голосуванні питання щодо умов оплати праці Височанського селищного голови повинні були з зовнішнім контролем цього голосування. Відтак, вищевказане голосування 20.12.2024 та, як наслідок, рішення, прийняте за результатами такого голосування є такими, що порушують абз.3 ч.2 ст. 35-1 ЗУ «Про запобігання корупції». 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2025 по справі № 520/2912/25 адміністративний позов ОСОБА_1 до Начальника відділу соціального захисту населення Височанської селищної ради Демочко Вікторії Миколаївни, Спеціаліста I категорії Височанської селищної ради Федорової Ольги Володимирівни, Провідного спеціаліста Височанської селищної ради Радченко Олени Вікторівни, Секретаря Височанської селищної ради Мельник Тетяни Сергіївни, Височанської селищної ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – залишено без задоволення.
Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі та порушення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2025 по справі № 520/2912/25 скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, вказує, що спірне рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте з порушенням процедури його прийняття. Зазначає, що депутати Т.С. Мельник, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та В.М. Демочко працюють у апараті Височанської селищної ради, а тому брати участь при голосуванні питання щодо умов оплати праці Височанського селищного голови повинні були з зовнішнім контролем цього голосування.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що, відповідно до рішення Височанської селищної ради І сесії VIII скликання від 08.12.2020, ОСОБА_4 надав присягу та розпочав повноваження Височанського селищного голови Харківського району Харківської області.
На пленарному засіданні XLIX сесії Височанської селищної ради VIII скликання, яке відбулось 20 грудня 2024 року, 14 питанням порядку денного було визначення умов оплати праці Височанського селищного голови, що підтверджується витягом із протоколу від 20.12.2024.
Відповідно до протоколу від 20.12.2024, по питанню 14 виступили: ОСОБА_4 , який повідомив, що дане питання стосується особисто його, що свідчить про ознаки конфлікту інтересів. Відповідно до Закону України «Про забезпечення корупції» він не бере участі в обговоренні та голосуванні даного питання.
Також, виступили ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які зазначили про можливий конфлікт інтересів у прийнятті даного рішення, але, враховуючи те, що неучасть у голосуванні призведе до втрати повноважності відповідної ради, відповідно до ч. 2 ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», повідомили про можливий конфлікт інтересів та про те, що вони беруть участь у прийнятті рішення.
Відповідно до голосування від 20.12.2024 щодо умови оплати праці міського голови з преміюванням 60%, рішення прийнято (за - 18 голосів, проти - 0 голосів, утримались - 1 голос, не брали участь у голосуванні - 1 голос).
Рішенням Височанської селищної ради від 20.12.2024 «Про визначення умов оплати праці Височанського селищного голови» селищному голові ОСОБА_4 вирішено здійснювати щомісяця протягом 2025 бюджетного року виплати:
1.1.1 надбавки за 7 ранг посадової особи місцевого самоврядування;
1.1.2 надбавки за вислугу років у розмірі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» з урахуванням надбавки за ранг.
1.2. За умови наявності фонду оплати праці:
1.2.1 встановити та виплачувати надбавку у розмірі 50 відсотків за виконання особливо важливої роботи відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» з урахуванням надбавки за ранг посадової особи місцевого самоврядування та надбавки за вислугу років;
1.2.2 виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі його середньомісячної заробітної плати;
1.2.3 виплачувати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі його середньомісячної заробітної плати;
1.2.4 здійснювати щомісячно преміювання селищного голови у розмірі 60 відсотків від місячного фонду оплати праці селищного голови; здійснювати преміювання селищного голови до державних і професійних свят та ювілейних дат у розмірі 60 відсотків від місячного фонду оплати праці селищного голови;
1.2.6 здійснювати преміювання селищного голови за рахунок економії фонду оплати праці, що утворилася з початку року у розмірі 60 відсотків від місячного фонду оплати праці селищного голови.
Вважаючи рішення Височанської селищної ради від 20.12.2024 «Про визначення умов оплати праці Височанського селищного голови» протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що оскаржуваним рішенням Височанської селищної ради від 20.12.2024 «Про визначення умов оплати праці Височанського селищного голови» порушені його права або інтереси, які підлягають судовому захисту у зв`язку з прийняттям такого.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» №280/97-ВР визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
Місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах: народовладдя; законності; гласності; колегіальності; поєднання місцевих і державних інтересів; виборності; правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених цим та іншими законами; підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб; державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування; судового захисту прав місцевого самоврядування (ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Відповідно до положень ч.1 ст.12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України, витрат на їх утримання.
В частині 3 статті 21 Закону України №2493-ІІІ «Про службу в органах місцевого самоврядування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України.
09.03.2006 Кабінетом Міністрів України прийнята постанова №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівника апарату органів виконавчої влади, органів прокуратур, судів та інших органів» №268 (далі по тексту - Постанова №268, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з абз.2 п.1 Постанови №268, умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються органом місцевого самоврядування, виходячи з умов оплати праці, встановлених цією постановою, і схем посадових окладів згідно з додатками 48-54 і 57.
Відповідно до абз.2 п.6 Постанови №268, преміювання голів обласних, районних і районних у містах рад, їх заступників, сільських, селищних і міських голів, установлення їм надбавок, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірах, визначених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці. Рішення про зазначені виплати приймається відповідною радою.
З огляду на викладені вище норми права, колегія суддів зазначає, що селищний голова є головною посадовою особою територіальної громади, на якого поширюються вказані нормативно-правові акти. Преміювання селищного голови, встановлення йому надбавок, надання матеріальної допомоги здійснюється на підставі рішення селищної ради.
Згідно з положеннями частини 1 статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.
Не пізніш як на другій сесії затверджується регламент роботи відповідної ради, а також положення про постійні комісії ради. Порядок проведення першої сесії ради, порядок обрання голови та заступника (заступників) голови районної у місті, районної, обласної ради, секретаря сільської, селищної, міської ради, скликання чергової та позачергової сесії ради, призначення пленарних засідань ради, підготовки і розгляду питань на пленарних засіданнях, прийняття рішень ради про затвердження порядку денного сесії та з інших процедурних питань, а також порядок роботи сесії визначаються регламентом ради з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». До прийняття регламенту ради чергового скликання застосовується регламент ради, що діяв у попередньому скликанні (частини 14, 15 статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Відповідно до частин 1, 2 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.
08.12.2020 рішенням Височанської селищної ради Харківського району Харківської області VІІІ скликання затверджено Регламент Височанської селищної ради Харківського району Харківської області VІІІ скликання (далі по тексту - Регламент).
Частиною 2 статті 1 Регламенту передбачено, що загальний склад селищної ради - 26 депутатів, які обираються населенням селищної територіальної громади на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування.
Згідно з частиною 1 статті 29 Регламенту, рішення селищної ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради (крім процедурного та у випадках, передбачених законодавством, Регламентом ради).
Частиною 3 статті 29 Регламенту передбачено, що рішення селищної ради (крім процедурного) вважається прийнятим, якщо після його обговорення на пленарному засіданні за нього проголосувала більшість депутатів від загального складу ради (більше 13).
Аналізуючи вказані положення, колегія суддів доходить висновку про те, що для правомочності Височанської селищної ради та прийняття відповідного рішення на пленарному засіданні необхідно щоб у голосуванні брали участь більше 13 депутатів, тобто 14 депутатів.
Так, із матеріалів справи встановлено, що на пленарному засіданні ХLIX сесії Височанської селищної ради VIII скликання від 20 грудня 2024 року були присутні 19 депутатів.
Відповідно до протоколу від 20.12.2024, по питанню 14 - визначення умов оплати праці Височанського селищного голови, виступили сім депутатів, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які зазначили про можливий конфлікт інтересів у прийнятті даного рішення, але, враховуючи те, що неучасть у голосуванні призведе до втрати повноважності відповідної ради, відповідно до ч. 2 ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», повідомили про можливий конфлікт інтересів та про те, що вони беруть участь у прийнятті рішення.
Частиною 1 статті 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що сільський, селищний, міський голова, секретар, депутат сільської, селищної, міської ради, голова, заступник голови, депутат районної, обласної, районної у місті ради публічно повідомляє про конфлікт інтересів, який виник під час участі у засіданні ради, іншого колегіального органу (комісії, комітету, колегії тощо), відповідному колегіальному органу та не бере участі у розгляді, підготовці та прийнятті рішень відповідним колегіальним органом.
Згідно з частиною 2 статті 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», якщо неучасть осіб, зазначених у частині першій цієї статті, у прийнятті рішення призведе до втрати повноважності відповідної ради, іншого колегіального органу, особи, у яких наявний конфлікт інтересів, беруть участь у прийнятті радою, іншим колегіальним органом рішення, за умови публічного самостійного повідомлення про конфлікт інтересів під час засідання колегіального органу.
Згідно з Методичними рекомендаціями НАЗК від 12.01.2024 №2 щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, дотримання обмежень щодо запобігання корупції врегулювання конфлікту інтересів, який виник під час участі у засіданні відповідного колегіального органу, здійснюється шляхом: самостійного публічного повідомлення про конфлікт інтересів (про що вноситься відповідний запис до протоколу засідання колегіального органу); неучасті у розгляді, підготовці, прийнятті рішення (у зв`язку з яким виник конфлікт інтересів) відповідним колегіальним органом.
Виняток - якщо неучасть зазначених осіб у прийнятті рішення призведе до втрати повноважності відповідної ради, особи, у яких наявний конфлікт інтересів, беруть участь у прийнятті такого рішення за умови публічного самостійного повідомлення про конфлікт інтересів під час засідання.
Сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань її постійних комісій (ч.ч. 1, 12 ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради.
Голова та депутати місцевої ради, у яких під час участі в пленарному засіданні виник конфлікт інтересів, зобов`язані не брати участь у розгляді, підготовці та прийнятті радою рішень, що свідчить і про їх неучасть у пленарному засіданні під час розгляду відповідного проекту рішення.
Так, в окремих випадках виконання зазначеними особами вимог ч. 1 ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» щодо неучасті у прийнятті рішення радою може мати як наслідок неповноважність сесії ради та неможливість прийняття нею рішень.
У таких випадках голова та депутати місцевої ради беруть участь у прийнятті нею рішень лише за умови публічного самостійного повідомлення про конфлікт інтересів під час пленарного засідання ради.
Із протоколу пленарного засідання ХLIX сесії Височанської селищної ради VIII скликання від 20 грудня 2024 року вбачається, що відповідачами дотримано норм Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Методичних рекомендацій НАЗК від 12.01.2024 №2 щодо публічного повідомлення ради про конфлікт інтересів.
Враховуючи, що на пленарному засіданні присутніми були 19 депутатів, неучасть 7 депутатів, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , Сотнікова В.В., ОСОБА_3 , Дємочко В.М., Роденко О.С., які зазначили про можливий конфлікт інтересів у прийнятті даного рішення, дійсно призвела би до відсутності кворуму для прийняття рішення, а як наслідок і втрати повноважності відповідної ради.
Таким чином, відповідачі дотримались вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Методичних рекомендацій НАЗК від 12.01.2024 №2 при голосуванні на сесії ради 20.12.2024 щодо умов оплати праці Височанського селищного голови.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що, згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції», приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях; реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.
Відповідно до положень частини 1 статті 28 Закону України «Про запобігання корупції», особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані:
1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів;
2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно;
3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів;
4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.
Реальному конфлікту інтересів характерна наявність трьох об`єктивних компонентів: приватний інтерес; службове повноваження, представницьке повноваження; протиріччя між ними, що впливає на об`єктивність або неупередженість рішення, діяння службової особи.
Як зазначено вище, статтею 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що сільський, селищний, міський голова, секретар, депутат сільської, селищної, міської ради, голова, заступник голови, депутат районної, обласної, районної у місті ради публічно повідомляє про конфлікт інтересів, який виник під час участі у засіданні ради, іншого колегіального органу (комісії, комітету, колегії тощо), відповідному колегіальному органу та не бере участі у розгляді, підготовці та прийнятті рішень відповідним колегіальним органом. Якщо неучасть осіб, зазначених у частині першій цієї статті, у прийнятті рішення призведе до втрати повноважності відповідної ради, іншого колегіального органу, особи, у яких наявний конфлікт інтересів, беруть участь у прийнятті радою, іншим колегіальним органом рішення, за умови публічного самостійного повідомлення про конфлікт інтересів під час засідання колегіального органу. Якщо повідомлення про конфлікт інтересів здійснено на засіданні ради, іншого колегіального органу, інформація про таке повідомлення обов`язково вноситься до протоколу засідання ради, іншого колегіального органу".
Також, вимогами частини 2 статті 35-1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи, яка входить до складу колегіального органу (комітету, комісії, колегії тощо), вона не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом.
Про конфлікт інтересів такої особи може заявити будь-який інший член відповідного колегіального органу або учасник засідання, якого безпосередньо стосується питання, що розглядається. Заява про конфлікт інтересів члена колегіального органу заноситься в протокол засідання колегіального органу.
У разі якщо неучасть особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи, яка входить до складу колегіального органу, у прийнятті рішень цим органом призведе до втрати правомочності цього органу, участь такої особи у прийнятті рішень має здійснюватися під зовнішнім контролем. Рішення про здійснення зовнішнього контролю приймається відповідним колегіальним органом.
Згідно з п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції», особи зобов`язані не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів, а також повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно.
Згідно з позицією Конституційного Суду України, зазначеною в абзаці четвертому пункту 3.6 Рішення від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття «право» у логічно-смисловому зв`язку має один і той самий зміст із поняттям «охоронюваний законом інтерес». Натомість, розкриваючи зміст слова «інтерес», Конституційний Суд України в абзаці першому пункту 3.1 цього Рішення зазначив, що в юридичних актах термін «інтерес», ураховуючи його як етимологічне, так і загальносоціологічне, психологічне значення, вживається у широкому чи вузькому значенні як самостійний об`єкт правовідносин, реалізація якого задовольняється чи блокується нормативними засобами.
В абзаці четвертому пункту 3.5 Рішення від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України відзначив, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і неправовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів. Зокрема, певною конфліктністю характеризуються інтереси громадянина і держави, особи і суспільства, приватні та публічні.
Згідно з п.3 роз`яснень Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією» №223-943/0/4-17 від 22.05.2017, для встановлення реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування приватного інтересу, який потенційно може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішення, а слід безпосередньо встановити, що по-перше, приватний інтерес наявний, по-друге, він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, по-третє, така суперечність не може впливати, а реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішення чи вчинення дій. Отже, конфлікт інтересів відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» має місце у випадках, коли приватний інтерес особи впливає або суперечить об`єктивності чи неупередженості при прийнятті нею рішень.
Аналіз термінів «потенційний інтерес» та «реальний інтерес», які містяться у ч. 1 ст. 1 Закону, з урахуванням висновку науково-правової експертизи Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В. М. Корецького НАН України від 29 квітня 2016 року №126/50-е щодо законодавства про боротьбу з корупцією дає можливість констатувати, що потенційний конфлікт інтересів відрізняється від реального тим, що при потенційному конфлікті встановлюється лише наявність, існування приватного інтересу особи, що може вплинути на об?єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, тоді як при реальному конфлікті інтересів існуюча суперечність між наявним приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями безпосередньо впливає (вплинула) на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень. Крім того, це також визначає ступінь впливу цієї суперечності на прийняття рішення чи вчинення дії, який повинен мати об`єктивний вираз, а також часовий взаємозв`язок між прийняттям рішення та наявністю певних ознак, що мають місце при цьому.
Тобто відмінність між цими поняттями полягає в тому, що для встановлення факту реального конфлікту інтересів недостатньо констатувати існування приватного інтересу, який потенційно може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, а слід безпосередньо встановити, що, по-перше, приватний інтерес наявний, по-друге, він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, а по-третє, така суперечність не може вплинути, а реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.
Таким чином, для встановлення наявності факту прийняття рішення, вчинення чи невчинення дії в умовах реального конфлікту інтересів та розмежування реального і потенційного конфлікту інтересів особа, яка здійснює правозастосовну діяльність, для кваліфікації рішення як такого, що прийняте в умовах реального конфлікту інтересів, має встановити наявність обов`язкової сукупності таких юридичних фактів, як:
1) наявність у правопорушника факту приватного інтересу, який має бути чітко сформульований (артикульований) та визначений;
2) наявність факту суперечності між приватним інтересом і службовими чи представницькими повноваженнями із зазначенням того, в чому саме ця суперечність знаходить свій вияв або вплив на прийняття рішення;
3) наявність повноважень на прийняття рішення;
4) наявність факту реального впливу суперечності між приватним та службовим чи представницьким інтересом на об`єктивність або неупередженість рішення. Беручи до уваги визначення поняття «реальний конфлікт інтересів», згідно з яким він можливий при прийнятті рішення, а також роль окремої особи при прийнятті рішення колегіальним органом, можемо констатувати, що голосування окремою особою само по собі не може створювати безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між її діями та юридичними наслідками у формі прийнятого рішення колегіальним органом (наприклад, зборами суддів відповідного суду).
Згідно з положеннями Закону України «Про запобігання корупції», суб`єктивна сторона як корупційного правопорушення, так і правопорушення, пов`язаного з корупцією, характеризується тим, що воно вчиняється лише з корисливих спонукань, і особа, яка вчинила таке корупційне діяння, усвідомлює, що вона незаконно використовує свої службові повноваження та незаконно одержує у зв`язку з цим певні матеріальні блага.
При цьому, якщо мова йде про конфлікт інтересів, то він повинен бути реальним (очевидним) і передбачуваним.
Тобто, конфлікт інтересів має місце тоді, коли вказана суперечність фактично вплинула чи могла вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, на вчинення чи невчинення дій під час виконання наданих особі службових повноважень.
Відповідно до Методичних рекомендацій НАЗК від 12.10.2022 №13 «Щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, дотримання обмежень щодо запобігання корупції», приватний інтерес може впливати на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, вчинення чи невчинення дій лише під час реалізації службових/представницьких повноважень, що є дискреційними.
Дискреція - це можливість діяти на власний розсуд, обираючи з декількох різних варіантів дій, рішень, в тому числі визначаючи собі особисто розмір премії, надбавок тощо. Приватний інтерес при реалізації цього повноваження стосовно себе пов`язаний з можливістю впливу на становлення собі стимулюючих виплат.
Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес. Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Приписами частини третьої статті 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
У постанові Верховного Суду України від 23 травня 2017 року по справі № 800/541/16 зазначено, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулася за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 10 січня 2019 року у справі №855/3/19, від 24 січня 2019 року у справі №808/5869/14, від 15 березня 2019 року у справі №815/3276/15, від 25 березня 2019 року у справі №806/5246/14, від 29 березня 2019 року у справі №826/17479/18.
При цьому, таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи – позивача, з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 822/3345/17 зазначено, що у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо порушує права, свободи чи законні інтереси позивача, при цьому захист порушеного права на майбутнє не допускається.
Відповідно до частини 2 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
Таким чином, обов`язковою умовою для визнання рішення протиправним є наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у в постанові від 24.02.2021 у справі №607/8188/17, порушення вимог закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулась з позовом суб`єктивного матеріального права або законного інтересу на захист якого подано позов.
Крім того, у постанові від 24 січня 2023 року у справі № 440/2513/20 Верховний Суд зазначив, що порушення прав та інтересів слід відрізняти від порушення закону. Підставою звернення до суду є протиправні рішення (дії чи бездіяльність), які порушують права (свободи чи інтереси) конкретної особи. Саме лише порушення закону, яке не призводить до порушення прав особи, не дає підстав для задоволення позову такої особи.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено, що оскаржуваним рішенням Височанської селищної ради від 20.12.2024 «Про визначення умов оплати праці Височанського селищного голови» порушені його права або інтереси, які підлягають судовому захисту у зв`язку з прийняттям селищною радою рішення від 20.12.2024, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Відтак, за встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ..
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2025 по справі № 520/2912/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Я.М. Макаренко   Т.С. Перцова