ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 грудня 2025 року 
м. Київ
справа № 260/1805/24
адміністративне провадження № К/990/33478/25, № К/990/34458/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Кравчука В.М. та Стародуба О.П., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу
за позовом Міжгірської селищної ради
до Міністерства юстиції України,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: державний реєстратор Берегівської районної державної адміністрації Закарпатської області Вознюк Олександр Володимирович, державний реєстратор Колочавської сільської ради Закарпатської області Галай Віталія Василівна, державний реєстратор Міжгірської селищної ради Юрик Лілія Михайлівна, державний реєстратор Берегівської районної державної адміністрації Закарпатської області Лойф Олена Григоріївна, Комунальне підприємство «Спеціалізоване комунальне лісогосподарське підприємство "Ліси Міжгірщини"» Міжгірської селищної ради,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України»,
про визнання дії та бездіяльності протиправними,
за касаційними скаргами Міністерства юстиції України та Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»
на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду у складі судді Рейті С.І. від 04 жовтня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів Мікули О.І., Курильця А. Р., Пліша М.А. від 09 липня 2025 року,
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.          У квітні 2024 року Міжгірська селищна рада (далі також - позивач) звернулася до суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Мін'юст, відповідач), в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Мін'юсту від 23 листопада 2023 року № 4019/5 «Про задоволення скарги» в частині визнання прийнятими з порушеннями Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) та анулювання рішень державного реєстратора Берегівської районної державної адміністрації Закарпатської області ВознюкаОлександра Володимировича (далі - державний реєстратор Вознюк О.В.) від 27 червня 2023 року № 68190200, № 68189544,   № 68192282, № 68191222, № 68190745, № 68188759, № 68189367, № 68191936, № 68191557; від 28 червня 2023 року № 68218766, № 68216088, № 68219133, № 68209378, № 68217103,                    № 68216499, № 68226457, № 68216920, № 68217337, № 68210811, № 68218189, № 68211904,          № 68216308; від 29 червня 2023 року № 68239911, № 68240155;  від 30 червня 2023 року                № 68266076, № 68265970, № 68261360, № 68263328, № 68262932, № 68265549, № 68261872,          № 68265443, № 68265300, № 68266338, № 68264457, № 68261541, № 68265846; від 03 липня     2023 року № 68280070, № 68271867, № 68271856, № 68285048, № 68271885, № 68271950,              № 68271846, № 68284922; від 04 липня 2023 року № 68293127, № 68298761, № 68299384,              № 68294666, № 68299164, № 68295453, № 68295958, № 68294144, № 68298624, № 68294567,           № 68293369, № 68291285, № 68291519, № 68293777, № 68293548, № 68294290, № 68294495,          № 68296253; від 05 липня 2023 року № 68308451, № 68312144, № 68309049, № 68308890,              № 68312372, № 68316482; від 04 серпня 2023 року № 68736717.
2.          На обґрунтування позовних вимог Міжгірська селищна рада зазначала, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу був висновок Центральної Колегії Мін'юсту з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін'юсту (далі - Центральна Колегія Мін'юсту з розгляду скарг) від 31 жовтня 2023 року, в якому вказано, що державний реєстратор Вознюк О.В. зареєстрував речові права Селищної ради на земельні ділянки, орієнтовною площею 9000 га, які перебували у постійному користуванні Державного спеціального господарського підприємства «Ліси України» (далі - ДП «Ліси України») та не могли бути передані у комунальну власність відповідно до закону.   Центральна Колегія Мін'юсту з розгляду скарг не мала повноважень формулювати висновки на підставі обставин, не відображених в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), а Мін'юст фактично розглянув спір про право.
У висновку Центральної Колегії Мін'юсту з розгляду скарг не наведено покликання на порушення Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127), чи невідповідність поданих документів вимогам законодавства.
Під час вчинення державним реєстратором оспорюваних дій заявник надавав державному реєстратору Вознюку О.В. технічну документацію із землеустрою, зокрема відповідь відділу № 3 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області про відсутність архівних чи інших даних про речові права будь-яких осіб на земельні ділянки, що були предметом реєстрації, та про їх належність до земель запасу лісогосподарського призначення.
ДП «Ліси України» як заявник скарги, надало до Мін'юсту розпорядження Голови Закарпатської обласної військової адміністрації (далі - Голова Закарпатської ОВА) від 10 жовтня 2022 року       № 648 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель», яке не надає скаржнику будь-яких речових прав на спірні земельні ділянки.
Крім того, Конституційний Суд України у Рішенні від 16 листопада 2022 року № 9-р(II)/2022 визнав неконституційним окремий припис статті 37 Закону № 1952-ІV, який надає Мін'юсту повноваження позбавляти особу права власності шляхом скасування державної реєстрації на підставі помилок державного реєстратора.   
3.          Мін'юст не визнав позов, у квітні 2024 року подав відзив, у якому зазначив, що розпорядженням Голови Закарпатської ОВА від 10 жовтня 2022 року № 648 було надано Державному підприємству «Міжгірське лісове господарство» (далі - ДП «Міжгірське лісове господарство») дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення загальною орієнтовною площею       14444 га, а 28 жовтня 2022 року наказом Державного агентства лісових ресурсів України (далі - Держлісагентство) № 848 «Про припинення ДП «Міжгірське лісове господарство»  вказане Державне підприємство було реорганізоване шляхом приєднання до ДП «Ліси України».  Наказом Держлісагентства від 18 січня 2023 року № 158 «Про затвердження передавального акта ДП "Міжгірське лісове господарство"» до ДП «Ліси України» передано майно, права та обов'язки ДП «Міжгірське лісове господарство».
До цього Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Київській області відмовило ДП «Міжгірське лісове господарство» у внесенні відомостей щодо земельних ділянок до Державного земельного кадастру, оскільки такі ділянки знаходяться в межах земельних ділянок, зареєстрованих за Міжгірською селищною радою на підставі оскаржуваних рішень державного реєстратора Вознюка О.В. Такі земельні ділянки, відповідно до пункту 24 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Закону України від 28 квітня 2021 року № 1423-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» (далі - Закон № 1423-ІХ), не вважаються землями комунальної власності.
Відповідач наділений повноваженням розглядати скарги на рішення державних реєстраторів, що прийняті з порушенням Закону № 1952-ІV.  На підтвердження порушення своїх прав ДП «Ліси України» надало до Мін'юсту відомості про земельні ділянки, а саме:  розпорядження Голови Закарпатської обласної державної адміністрації (далі - Закарпатська ОДА) від 23 травня       2016 року № 254 «Про передавання лісових ділянок для ведення лісового господарства, охорони лісів, використання та відтворення лісових ресурсів», наказ Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства від 23 травня 2016 року № 37 «Про передавання лісових ділянок філії Міжгірське ЛАГ ДП «Закарпатське ОУЛАГ», витяг з проєкту організації та розвитку лісового господарства Державного підприємства «Верхньогірське лісове господарство» Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства (далі - ДП "Верхньогірське лісове господарство"), наказ Держлісагентства від 21 жовтня       2021 року № 675 «Про припинення державного підприємства «Верхньогірське лісове господарство» та затвердження складу комісії з припинення», розпорядження Голови Закарпатської ОВА від 10 жовтня 2022 року № 648 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель», наказ Держлісагентства від 28 жовтня 2022 року № 848 «Про припинення Державного підприємства «Міжгірське лісове господарство» та затвердження складу Комісії з припинення», наказ Держлісагентства від 18 січня 2023 року № 158 «Про затвердження передавального акту державного підприємства «Міжгірське лісове господарство», наказ ДП «Ліси України» від 18 січня 2023 № 325 «Про закріплення майна за філією «Міжгірське лісове господарство». На підставі оцінки таких документів Центральна Колегія Мін'юсту з розгляду скарг дійшла висновку, що державний реєстратор Вознюк О.В. порушив загальні засади державної реєстрації, визначені пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1952-ІV, щодо гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, а відповідач здійснив розгляд скарги відповідно до вимог статті 37 Закону № 1952-ІV у редакції Закону України від 03 травня 2023 року № 3103-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення непорушності майнових прав», тобто після прийняття Конституційним Судом України Рішення від 16 листопада 2022 року № 9-р(II)/2022.
Також Мін'юст зазначив, що спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки Міжгірська селищна рада заявила позовні вимоги на поновлення порушеного цивільного права на спірні земельні ділянки.
4.          29 квітня 2024 року Міжгірська селищна рада подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила скасувати повністю наказ Мін'юсту від 23 листопада 2023 року № 4019/5 «Про задоволення скарги».
5.          Мін'юст у додаткових поясненнях просив відмовити у задоволенні уточнених позовних вимог, зазначаючи, що пред'явлення Міжгірською селищною радою позову про скасування наказу Мін'юсту від 23 листопада 2023 року № 4019/5 «Про задоволення скарги», яким було анульовано рішення державного реєстратора Вознюка О.В., державного реєстратора Колочавської сільської ради Закарпатської області Галай Віталії Василівни (далі - державний реєстратор Галай В.В.), державного реєстратора Берегівської РДА Закарпатської області Лойф Олени Григоріївни (далі - державний реєстратор Лойф О.Г.) про реєстрацію права власності Міжгірської селищної ради на земельні ділянки, та рішення державного реєстратора Міжгірської селищної ради Юрик Лілії Михайлівни (далі - державний реєстратор Юрик Л.М.) про право постійного користування, зумовлено необхідністю захисту майнових прав позивача, тому цей спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
6.          ДП «Ліси України» у письмових поясненнях зазначало, що ДП «Міжгірське лісове господарство» як правонаступник ДП «Верхньогірське лісове господарство» на праві постійного користування володіло земельними ділянками лісогосподарського призначення площею 14444,00 га, на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування. Частина з вказаних земель орієнтовною площею приблизно 9000,00 га знаходиться в межах територій Міжгірської об'єднаної територіальної громади та є об'єктом спірних правовідносин. Відповідно до наказу Держлісагентства від 28 жовтня 2022 року № 848 «Про припинення Державного підприємства "Міжгірське лісове господарство" та затвердження складу Комісії з припинення» ДП «Міжгірське лісове господарство» реорганізовано шляхом приєднання до ДП «Ліси України». Наказом ДП «Ліси України» від 18 січня 2023 року № 325 закріплено  прийняття майна, прав та обов'язків за передавальним актом за Філією «Міжгірське лісове господарство» ДП «Ліси України». Таким чином, ДП «Ліси України» в особі філії «Міжгірське лісове господарство» є постійним лісокористувачем земель лісогосподарського призначення, що перебували в користуванні ДП «Міжгірське лісове господарство».
Законодавство не передбачає можливості реєстрації у комунальну власність земель лісогосподарського призначення, що перебувають у державній власності, тому, на думку ДП «Ліси України», оскаржуване рішення Мін'юсту (від 23 листопада 2023 року № 4019/5) не слід скасовувати як протиправне. Також ДП «Ліси України» погоджувалося з позицією Мін'юсту, що спір не підлягає вирішенню в адміністративному судочинстві.
7.          Державний реєстратор Вознюк О.В., Міжгірська селищна рада та Комунальне підприємство «Спеціалізоване комунальне лісогосподарське підприємство "Ліси Міжгірщини"» Міжгірської селищної ради (далі - КП «Спеціалізоване комунальне лісогосподарське підприємство "Ліси Міжгірщини"») заперечували проти задоволення клопотання Мін'юсту про закриття провадження у справі, зазначаючи, що склад сторін відповідає публічно-правовому спору, а предмет та підстави позову надають можливість встановити неправомірність прийняття відповідачем оспорюваного наказу, дотримання відповідачем норм та правил розгляду скарг у сфері державної реєстрації.  
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
8.          Закарпатський окружний адміністративний суд рішенням від 04 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2025 року, задовольнив позов. 
9.          Суди попередніх інстанцій виходили з того, що 27 травня 2021 року набрав чинності Закон № 1423-ІХ, який, зокрема, доповнив пунктом 24 розділ X "Перехідні положення" ЗК України про категорію земель державної власності, які переходять до земель комунальної власності. ДП «Міжгірське лісове господарство» не мало правовстановлюючих документів на земельні ділянки, які були предметом реєстраційних дій, що оскаржувалися до Мін'юсту; до 01 січня      2023 року не оформило у встановлений законом спосіб право постійного користування на землі лісогосподарського призначення. Тому у Мін'юсту не було підстав розглядати скаргу ДП «Ліси України». Між тим, судовими рішеннями у справах № 907/277/23, № 907/148/23 та № 907/974/22 підтверджено право комунальної власності Міжгірської селищної ради на земельні ділянки, які були предметом реєстраційних дій.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування ДП "Верхньогірське лісове господарство" не можуть підтверджувати факт постійного користування ДП «Ліси України», оскільки створене у 2003 році Головне державне спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Закарпатагроліс» (попередник заявника) не отримував таку документацію до дати набрання чинності Земельним кодексом України (2001 рік; далі - ЗК України).
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
10.          Не погодившись із судовими рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій, Мін'юст та ДП "Ліси України" подали до Верховного Суду касаційні скарги.
11.          Мін'юст у касаційній скарзі просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2025 року, закрити провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
12.          На обґрунтування касаційної скарги Мін'юст покликається на те, що суди першої і апеляційної інстанцій неправильно застосували положення пункту 1 частини першої статті 3, статті 37 Закону № 1952-IV, статті 19 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пункту 9 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1128 (далі - Порядок № 1128), порушили положення статей 19, 238 КАС України, а також не врахували правові позиції, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі                              № 520/13190/17, від 27 листопада 2018 року у справі № 820/3534/17, від 19 лютого 2020 року у справі № 1340/3580/18 та постанові Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі                   № 826/16633/16 (про визначальні ознаки адміністративних та приватних правовідносин, і категорії спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних та цивільних судів); у постановах Верховного Суду від 13 серпня 2024 року у справі № 910/9909/23 та від 04 лютого 2025 року у справі № 910/19615/23 (щодо підтвердження права постійного користування землями лісогосподарського призначення); у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 та від 02 жовтня 2019 року у справі № 814/2030/17 (щодо юрисдикції спорів про скасування рішення/запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно чи обтяження); у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 910/694/21 (щодо застосування положень частини шостої, дев'ятої статті 37 Закону № 1952-IV, пункті 2, 5, 9, 13 Порядку № 1128 у питанні повноважень Мін'юсту щодо розгляду скарг на дії або бездіяльність державних реєстраторів).
Господарський суд Закарпатської області ухвалою від 20 грудня 2022 року у справі                         № 907/974/22 забезпечив позов Міжгірської селищної ради шляхом заборони Державній службі України з питань геодезії, картографії та кадастру, її територіальним органам, зокрема Головному управлінню Держгеокадастру у Закарпатській області проводити без погодження з Міжгірською селищною радою державну реєстрацію земельних ділянок загальною площею 14444 га, сформованих на підставі технічної документації із землеустрою та інвентаризації земель лісогосподарського призначення. Міжгірська селищна рада на підставі розроблення технічної документації із землеустрою зареєструвала право власності. Після скасування Західним апеляційним господарським судом заходів забезпечення позову, вжитих у справі         № 907/974/22 (постанова від 21 лютого 2023 року), ДП «Міжгірське лісове господарство» здійснило виготовлення технічної документації, однак у реєстрації права власності було відмовлено, оскільки земельні ділянки повністю або частково накладаються на комунальну власність Міжгірської селищної ради. Таким чином, на думку Мін'юсту, позовні вимоги Міжгірської селищної ради заявлені на поновлення порушеного цивільного права та не мають розглядатися у порядку адміністративного судочинства.
Суд апеляційної інстанції не врахував, що ДП «Ліси України» разом зі скаргою надавало до Мін'юсту документи, що підтверджують його право постійного користування на спірні земельні ділянки, та не перевірив факт порушень, які вчинив державний реєстратор Вознюк О.В.
13.          ДП "Ліси України" у касаційній скарзі просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2025 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
14.          На обґрунтування касаційної скарги ДП "Ліси України" зазначає про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 07 липня 2011 року № 3613-VI «Про державний земельний кадастр» (далі - Закон № 3613-VI), статті 55, підпункту «в», пункту 24 розділу «Перехідних положень» ЗК України (в редакції Закону України від 28 квітня 2021 року № 1423-ІХ), статті 5, пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України (далі - ЛК України); порушили положення статей 19, 238 КАС України, а також не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які Мін'юст покликається у своїй касаційній скарзі, та правові позиції Великої Палати Верховного Суду з юрисдикційних питань, висловлені у постановах від 29 травня 2019 року у справі № 826/9341/17, від 19 червня             2019 року у справі № 802/385/18-а, від 18 вересня 2019 року у справі № 810/3711/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 1840/3241/18.
Спірні земельні ділянки є сформованими, оскільки на них виготовлено матеріали лісовпорядкування, у 1999 році проведено інвентаризацію земель та складено технічний звіт із інвентаризації земель лісового фонду сільськогосподарських підприємства Міжгірського району Закарпатської області.
Оскільки земельні лісові ділянки державної форми власності, право користування якими виникло у державних лісогосподарських підприємств на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування до 2004 року, є сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера, такі ділянки не переходять у комунальну власність територіальних громад з 27 травня 2021 року відповідно до пункту 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (дати набрання чинності Законом № 1423-IX).
При вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України про планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
15.          Міжгірська селищна рада у відзиві на касаційну скаргу Мін'юсту зазначає, що питання правомірності набуття Селищною радою спірних земельних ділянок вирішено у справі                  № 907/484/24 і такі обставини не доводяться у цій справі відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України. За наслідками розгляду цього спору Міжгірська селищна рада не набуває нових цивільних прав; оскаржуваний наказ Мін'юсту прийнято у зв'язку з виконанням ним повноважень відповідно до частини першої статті 37, пункту 1 частини другої статті 37 Закону     № 1952-ІV та Порядку № 1128, і Селищна рада звернулася до суду з цим позовом з підстав порушення процедури прийняття такого акта суб'єкта владних повноважень. 
16.          Мін'юст у відповіді на відзив підтримав зазначені у касаційній скарзі доводи.
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
17.          04 серпня 2025 року Мін'юст, а 14 серпня 2025 року -ДП "Ліси України", подали до Верховного Суду касаційні скарги.
18.          Верховний Суд ухвалою від 20 серпня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Мін'юсту, а ухвалою від 20 жовтня 2025 року - ДП "Ліси України".
19.          13 жовтня 2025 року Міжгірська селищна рада подала відзив на касаційну скаргу Мін'юсту.
20.          21 жовтня 2025 року Мін'юст подав відповідь на відзив.
21.          20 серпня 2025 року державний реєстратор Вознюк О.В., державний реєстратор         Галай В.В. та КП «Спеціалізоване комунальне лісогосподарське підприємство "Ліси Міжгірщини"» отримали в електронні кабінети копії ухвали Верховного Суду від 20 серпня        2025 року, а 21 жовтня 2025 року - копію ухвали Верховного Суду від 20 жовтня 2025 року, проте не скористалися правом подати відзиви на касаційні скарги Мін'юсту та ДП "Ліси України".  
22.          Копії зазначених ухвал про відкриття касаційного провадження державний реєстратор Лойф О.Г. отримала поштою 26 серпня 2025 року та 28 жовтня 2025 року відповідно, а державний реєстратор Юрик Л.М. - 29 серпня 2025 року та 31 жовтня 2025 року, проте вказані державні реєстратори не подали до Верховного Суду письмові пояснення та не заявили будь-яких клопотань.
23.          Верховний Суд ухвалою від 09 грудня 2025 року об'єднав в одне провадження для спільного розгляду касаційні провадження за касаційними скаргами Мін'юсту та ДП «Ліси України»; закінчив підготовчі дії та призначив розгляд цієї справи у судовому засіданні колегією у складі трьох суддів на 16 грудня 2025 року о 14 годині 15 хвилин у приміщенні Касаційного адміністративного суду.
24.          16 грудня 2025 року Верховний Суд у судовому засіданні ухвалив продовжити подальший розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
25.          Суди попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановили, що 23 травня 2016 року Голова Закарпатської ОДА видав розпорядження № 254 "Про передавання лісових ділянок для ведення лісового господарства, охорони лісів, використання та відтворення лісових ресурсів", яким передав у користування ДП "Верхньогірське лісове господарство" у зв'язку з ліквідацією Державного підприємства "Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств".
26.          21 жовтня 2021 року Держлісагентство наказом № 675 "Про припинення державного підприємства "Верхньогірське лісове господарство" та затвердження складу Комісії з припинення" припинило ДП "Верхньогірське лісове господарство" шляхом реорганізації через приєднання до ДП "Міжгірське лісове господарство".
27.          07 вересня 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову "Деякі питання реформування управління лісової галузі", у пункті 5 якої встановив, що ДП "Ліси України" є правонаступником майна, прав та обов'язків спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств.
28.          10 жовтня 2022 року Закарпатська ОВА прийняла розпорядження № 648 "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель", яким надала ДП "Міжгірське лісове господарство" дозвіл на розроблення технічної документації щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення загальною площею 14444 га.
29.          28 жовтня 2022 року Держлісагентство наказом № 848 "Про припинення державного підприємства "Міжгірське лісове господарство" та затвердження складу Комісії з припинення" реорганізувало ДП "Міжгірське лісове господарство" шляхом приєднання до ДП "Ліси України".
30.          18 січня 2023 року Держлісагентство наказом № 158 "Про затвердження передавального акту державного підприємства "Міжгірське лісове господарство" затвердило передавальний акт про передачу майна, прав та обов'язків від ДП "Міжгірське ЛГ" до ДП "Ліси України".
31.          Цього ж дня ДП "Ліси України" прийняло наказ № 325 "Про закріплення майна за філією "Міжгірське лісове господарство".
32.          04 квітня 2023 року державний реєстратор Галай В.В. зареєструвала право власності за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 67060276, № 67060557,                 № 67060938,  № 67060015, № 67059754).
33.          06 квітня 2023 року державний реєстратор Галай В.В. зареєструвала право власності за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 67088748, № 67096436,                   № 67096080, № 67090915, № 67091817, № 67091484, № 67087625, № 67088269).
34.          07 квітня 2023 року державний реєстратор Галай В.В. зареєструвала право власності за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 67113792, № 67108122,                  № 67118244).
35.          27 червня 2023 року державний реєстратор Вознюк О.В. зареєстрував право власності за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 68190200, № 68189544,                  № 68192282, № 68191222, № 68190745, № 68188759, № 68189367, № 68191936, № 68191557).
36.          28 червня 2023 року державний реєстратор Вознюк О.В. зареєстрував право власності за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 68218766, № 68216088,                  № 68219133, № 68209378, № 68217103, № 68216499, № 68226457, № 68216920, № 68217337,          № 68210811, № 68218189, № 68211904, № 68216308).
37.          29 червня 2023 року державний реєстратор Вознюк О.В. зареєстрував право власності за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 68239911, № 68240155).
38.          30 червня 2023 року державний реєстратор Вознюк О.В. зареєстрував право власності за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 68266076, № 68265970,                 № 68261360, № 68263328, № 68262932, № 68265549, № 68261872, № 68265443, № 68265300,          № 68266338, № 68264457, № 68261541, № 68265846).
39.          03 липня 2023 року державний реєстратор Вознюк О.В. зареєстрував право власності за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 68280070, № 68271867,                 № 68271856, № 68285048, № 68271885, № 68271950, № 68271846, № 68284922).
40.          04 липня 2023 року державний реєстратор Лойф О.Г. зареєструвала право власності за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 68294423, № 68294671,                 № 68295610, № 68296250, № 68296055, № 68295731, № 68294821).
41.          Цього ж дня державний реєстратор Вознюк О.В. зареєстрував право власності за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 68293127, № 68298761,                  № 68299384, № 68294666, № 68299164, № 68295453, № 68295958, № 68294144, № 68298624,          № 68294567, № 68293369, № 68291285, № 68291519, № 68293777, № 68293548, № 68294290,          № 68294495, № 68296253).
42.          05 липня 2023 року державний реєстратор Лойф О.Г. зареєструвала право власності за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 68310620, № 68310757,                 № 68315277, № 68314705, № 68314238, № 68310266, № 68311054).
43.          Цього ж дня державний реєстратор Вознюк О.В. зареєстрував право власності за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 68308451, № 68312144,                 № 68309049, № 68308890, № 68312372, № 68316482).
44.          07 липня 2023 року державний реєстратор Лойф О.Г. зареєструвала право власності за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 68354779, № 68350597,                 № 68349987, № 68349485, № 68348386, № 68348315, № 68354186, № 68350504, № 68349381,          № 68354420, № 68350371, № 68351439, № 68353174, № 68355802).
45.          04 серпня 2023 року державний реєстратор Вознюк О.В. зареєстрував право власності за Міжгірською селищною радою на земельну ділянку (рішення № 68736717).
46.          24 серпня 2023 року державний реєстратор Юрик Л.М. зареєструвала право постійного користування за Міжгірською селищною радою на земельну ділянку (рішення № 69010437).
47.          25 серпня 2023 року державний реєстратор Юрик Л.М. зареєструвала право постійного користування за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 69021405,          № 69029196, № 69030194, № 69030618, № 69029444, № 69030830).
48.          06 вересня 2023 року державний реєстратор Юрик Л.М. зареєструвала право постійного користування за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 69169541,           № 69169734, № 69170630, № 69170310, № 69169388, № 69168702, № 69168347, № 69170104,          № 69168919, № 69168548, № 69170947, № 69170469, № 69168113, № 69172359).
49.          07 вересня 2023 року державний реєстратор Юрик Л.М. зареєструвала право постійного користування за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 69191596,          № 69194469, № 69195102, № 69194770, № 69191090, № 69192862, № 69192258, № 69191935,          № 69187386, № 69194622, № 69193130, № 69193411, № 69187584, № 69186810, № 69185726,          № 69186045, № 69184327, № 69186234, № 69186620, № 69186421, № 69189097, № 69188216,         № 69195501, № 69184922, № 69188694, № 69195660, № 69187022, № 69195347, № 69185890,         № 69195238).
50.          08 вересня 2023 року державний реєстратор Юрик Л.М. зареєструвала право постійного користування за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 69218459,         № 69214680, № 69214378, № 69214845, № 69214553, № 69215366, № 69215944, № 69215811,         № 69215008, № 69215625, № 69218013, № 69218108, № 69218208, № 69217861, № 69218359,        № 69217739, № 69213885, № 69214126, № 69214238).
51.          11 вересня 2023 року державний реєстратор Юрик Л.М. зареєструвала право постійного користування за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 69231083,          № 69230680, № 69229842, № 69230929, № 69231386, № 69231217, № 69228909, № 69229406,        № 69228749, № 69229157, № 69226203, № 69231598, № 69226708, № 69230479, № 69232083,          № 69233554, № 69233430, № 69233290, № 69233145, № 69231744).
52.          14 вересня 2023 року державний реєстратор Юрик Л.М. зареєструвала право постійного користування за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 69293379,           № 69293276, № 69293518, № 69287068, № 69285830, № 69287596, № 69285442, № 69285227,         № 69289845, № 69286876, № 69289676, № 69288891, № 69285671, № 69290057, № 69293179,         № 69289146, № 69293051, № 69290227, № 69285977).
53.          15 вересня 2023 року державний реєстратор Юрик Л.М. зареєструвала право постійного користування за Міжгірською селищною радою на земельні ділянки (рішення № 69314015,          № 69315513, № 69315388, № 69315019).
54.          19 вересня 2023 року державний реєстратор Міжгірської селищної ради Юрик Л.М. зареєструвала право постійного користування за Міжгірською селищною радою на земельну ділянку (рішення № 69352462).
55.          09 жовтня 2023 року ДП "Ліси України" подало скаргу № 8125/2-2023 до Мін'юсту на зазначені рішення державних реєстраторів Галай В.В., Вознюк О.В., Лойф О.Г., Юрик Л.М., покликаючись на те, що вони неправомірно провели державну реєстрацію земельних ділянок за межами населеного пункту для ведення лісового господарства за Міжгірською селищною радою, чим порушили процедуру державної реєстрації та права скаржника.
56.          11 жовтня 2023 року Мін'юст зареєстрував скаргу ДП "Ліси України" за № СК-4068-23.
57.          31 жовтня 2023 року Центральна Колегія Мін'юсту з розгляду скарг розглянула скаргу ДП "Ліси України" та склала висновок, що державні реєстратори прийняли рішення про державну реєстрацію права власності та права користування з порушенням загальних засад державної реєстрації прав, тому рішення державних реєстраторів підлягають анулюванню. При цьому Центральна Колегія Мін'юсту з розгляду скарг вказала, що немає достатніх підстав для застосування до державних реєстраторів Вознюка О.В., Лойф О.Г. та Юрик Л.М. заходів впливу.
58.          23 листопада 2023 року Мін'юст на підставі висновку Центральної Колегії Мін'юсту з розгляду скарг видав наказ № 4019/5 "Про задоволення скарги".
59.          Міжгірська селищна рада оскаржила зазначений наказ Мін'юсту до суду, покликаючись на те, що Центральна Колегія Мін'юсту з розгляду скарг не мала повноважень формулювати висновки на підставі обставин, які не були відображені в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а Мін'юст фактично розглянув спір про право, що виходить за межі його компетенції.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка висновків судів попередніх інстанцій і доводів учасників справи
60.            Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також враховуючи межі касаційного перегляду справи, визначені статтею 341 КАС України, Верховний Суд виходить з такого.
61.          Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
62.          Відповідно до частин першої, другої і третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
63.          Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
64.          Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
65.          Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2025 року не відповідають, а викладені у касаційній скарзі доводи є обґрунтованими з огляду на таке.
(І) Щодо юрисдикції спору про оскарження наказів Мін'юсту у сфері державної реєстрації речових прав
66.          Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
67.          Таке право кореспондується з положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
68.          Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 вказав, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.
69.          Згідно з положеннями Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства (частина перша статті 5).
70.          Судова система України побудована на основі спеціалізації судів, яка здійснюється залежно від виду справ, що розглядаються - цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (частина перша статті 18 Закону № 1402-VIII).
71.          Судова спеціалізація визнається неоднаковою процедурою судового провадження щодо різних правовідносин, спрямованого на забезпечення ефективного судового захисту.
72.          Стаття 22 Закону № 1402-VIII визначає, що місцеві загальні суди розглядають цивільні (регулюються Цивільним процесуальним кодексом України), кримінальні  (Кримінальним процесуальним кодексом України), адміністративні справи (КАС України), а також справи про адміністративні правопорушення (КАС України та Кодексом України про адміністративні правопорушення) у випадках та порядку, визначених процесуальним законом.
Місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин (Господарським процесуальним кодексом України), а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.
Місцеві адміністративні суди розглядають справи адміністративної юрисдикції (адміністративні справи).
73.          Така структура узгоджується з частиною п'ятою статті 125 Конституції України, яка визначає дію адміністративних судів з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.
74.          Захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень визначено як безпосереднє завдання адміністративного судочинства (частина перша статті 2 КАС України).
75.          Отже, до виключної компетенції адміністративних судів належать розгляд  адміністративних справ, які стосуються публічно-правових відносин між особами та суб'єктами владних повноважень (органами державної влади чи місцевого самоврядування), що включає оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких суб'єктів, які впливають на права та інтереси осіб, і забезпечує ефективний контроль за законністю адміністративних процедур.
76.          За визначенням, наведеним у пункті 2 частини першої статті 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
77.          Індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
78.          Суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
79.          Велика Палата Верховного Суду у пункті 5.8 постанови від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 вказала, що до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (або більше) суб'єктами стосовно їх прав та обов'язків у публічних правовідносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов'язаний (зобов'язані) виконувати вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень.
80.          Термін «публічно», вжитий у пункті 2 частини першої статті 4 КАС України,  означає, що такі функції суб'єкта спрямовані на задоволення публічного інтересу; зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб'єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин. Управлінські функції - це основні напрями діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб'єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб'єкта (пункт 19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18).
81.          При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 820/3534/17).
82.          При цьому, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі з обов'язком суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 1340/3580/18).
83.          Для визначення предметної юрисдикції адміністративних судів Верховний Суд виходить зі змісту та природи спірних відносин: (1) яке право чи інтерес підлягає захисту; (2) чи пов'язаний спір зі здійсненням суб'єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій; (3) чи є спір наслідком застосування або незастосування адміністративної процедури.
84.          Верховний Суд наголошує, що розмежування юрисдикцій між різними видами судочинства не може здійснюватися виключно на підставі формального аналізу правових наслідків рішень суб'єктів владних повноважень або їх можливого впливу на майнові права осіб. Визначальним фактором є природа правовідносин, у межах яких виникли спірні відносини, та характер функцій, які здійснював суб'єкт владних повноважень при прийнятті оскаржуваного рішення.
85.          Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
86.          Термін «державна реєстрація» у наведеному визначенні означає адміністративну процедуру засвідчення державою через внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
87.          Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов'язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду (абзац перший частини першої статті 37 Закону № 1952-IV).
88.          За результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав Мін'юст, його територіальні органи, відповідно до частини шостої статті 37 Закону № 1952-IV, приймають одне з таких мотивованих рішень: про задоволення скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність не відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав); про відмову в задоволенні скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав); про залишення скарги без розгляду по суті.
89.          У справі, що розглядається, Міжгірська селищна рада оскаржила наказ Мін'юсту від 23 листопада 2023 року № 4019/5 "Про задоволення скарги", яким було анульовано рішення державних реєстраторів про реєстрацію речових прав на земельні ділянки лісогосподарського призначення.
90.          Такий акт є індивідуальним адміністративним актом у розумінні пункту 11 частини першої статті 4 КАС України, оскільки виданий суб'єктом владних повноважень (Мін'юстом), стосується прав визначеного кола осіб (державних реєстраторів, Міжгірської селищної ради) та має конкретний правовий результат - анулювання рішень державних реєстраторів.
91.          При розгляді скарг на рішення державних реєстраторів Мін'юст як суб'єкт владних повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України) здійснює публічно-владні управлінські функції вищого контролюючий орган у системі державної реєстрації речових прав за законністю дій державних реєстраторів, має владні повноваження скасовувати (анулювати) реєстраційні рішення (частина шоста статті 37 Закону № 1952-IV) та діє в інтересах забезпечення законності у публічній сфері державної реєстрації.
92.          Розгляд Мін'юстом таких скарг здійснюється згідно з процедурою, встановленою у Порядку № 1128, а рішення за результатами розгляду скарг приймається незалежно від волі сторін приватноправового спору.
93.          Предмет оскарження у цій справі не є спором про речове право Міжгірської селищної ради на майно (власність чи користування земельними ділянками), а протиправність дій суб'єкта владних повноважень (Мін'юсту) під час розгляду скарги та прийняття адміністративного акта у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.
94.          Верховний Суд також звертає увагу, що відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Аналогічно частина третя статті 3 Цивільного процесуального кодексу України та частина третя статті 3 Господарського процесуального кодексу України встановлюють, що під час судочинства, вчинення процесуальних дій, розгляду та вирішення справ застосовується закон, чинний на час здійснення цих дій, а положення закону, які втратили чинність, не підлягають застосуванню.
95.           15 грудня 2023 року набрав чинності Закон України від 17 лютого 2022 року № 2073-IX "Про адміністративну процедуру" (далі - Закон № 2073-IX), який встановлює єдині правила взаємодії органів державної влади, місцевого самоврядування, інших державних органів з фізичними та юридичними особами під час розгляду та вирішення адміністративних справ.
96.          Стаття 89 Закону № 2073-IX прямо передбачає судовий порядок визнання недійсним протиправного адміністративного акта через звернення до адміністративного суду.
97.          Зведення будь-якого спору щодо законності наказу Мін'юсту виключно до категорії «спору про речове право» та перенесення його до господарської чи цивільної юрисдикції призвело б до позбавлення особи, чиї права можуть бути порушені незаконним наказом Мін'юсту, можливості ефективно оскаржити саме адміністративний акт суб'єкта владних повноважень та поставити під судовий контроль дотримання Мін'юстом процедури розгляду скарги, повноважень, строків, обґрунтованості висновків Колегії тощо.
98.          Суди цивільної чи господарської юрисдикції не перевіряють правомірність здійснення Мін'юстом публічно-владних управлінських функцій (статті 2, 19, 242 КАС України), обмежуються лише оцінкою матеріально-правової підстави зареєстрованого права.
99.          Отже, оскарження наказу Мін'юсту від 23 листопада 2023 року № 4019/5 саме як індивідуального адміністративного акта, прийнятого в порядку здійснення публічно-владних управлінських функцій у сфері контролю за державною реєстрацією, належить до юрисдикції адміністративних судів.
100.          Верховний Суд наголошує, що спір належить до адміністративної юрисдикції, якщо предметом судового контролю є дотримання суб'єктом владних повноважень (Мін'юстом) адміністративної процедури розгляду скарги та меж контрольних повноважень, визначених статтею 37 Закону № 1952-IV, а питання наявності чи відсутності речового права на майно досліджується судом виключно як передумова оцінки правомірності оскаржуваного індивідуального акта, без ухвалення рішення про присудження майна чи визнання права власності за конкретною особою.
101.          Таким чином, Закарпатський окружний адміністративний суд та Восьмий апеляційний адміністративний суд були компетентні розглядати цю справу, а провадження у справі не підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.
102.          Аналогічні висновки щодо предметної юрисдикції подібних за предметами спорів стосовно оскарження за правилами адміністративного судочинства  рішень Мін'юсту у сфері  державної реєстрації Верховний Суд висловлював у постановах від 09 грудня 2024 року у справі № 260/10888/23 та від 09 жовтня 2025 року у справі № 320/48137/23.
103.          Доводи касаційних скарг про те, що спір не є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, є безпідставними, оскільки ґрунтуються на помилковому розумінні природи спірних правовідносин і пов'язання предмета цього спору (законність адміністративного акта Мін'юсту) з можливим предметом іншого спору (право власності на земельні ділянки).
104.          Постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі                 № 520/13190/17 стосувалася оскарження дій органу місцевого самоврядування щодо непроведення земельних торгів при передачі земельної ділянки в оренду, а суть спору полягала у порушенні процедури, яка прямо впливала на розподіл майнових прав між приватними особами.
105.          Постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі                       № 1340/3580/18 стосувалася оскарження рішення органу місцевого самоврядування про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 та від 02 жовтня      2019 року у справі № 814/2030/17 суб'єкти господарювання оскаржували до суду рішення державних реєстраторів про реєстрацію договорів оренди земельних ділянок, а спір безпосередньо стосувався приватноправових відносин оренди між господарюючими суб'єктами.
106.          Постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі                       № 826/9341/17, від 19 червня 2019 року у справі № 802/385/18-а, від 18 вересня 2019 року у справі № 810/3711/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 1840/3241/18 та постанова Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі № 826/16633/16 ухвалені до набрання чинності Законом № 2073-IX; крім того, стосувалися спорів, для вирішення яких потрібна була оцінка правомірності набуття права власності на об'єкти нерухомого майна та відповідності реєстраційних дій нормам матеріального цивільного права, що виходило за межі адміністративної юрисдикції.
107.          Таким чином, у зазначених постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які посилаються Мін'юст та ДП "Ліси України", предметом спору були безпосередньо майнові права осіб на нерухоме майно або процедури, які визначали розподіл таких прав між приватними суб'єктами.
(ІІ) Щодо меж перегляду законності рішень Мін'юсту у сфері контролю за державною реєстрацією
108.          Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
109.          У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, відповідно до частини другої статті 2 КАС України, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
110.          Суд здійснює перевірку рішень суб'єктів владних повноважень на предмет їх відповідності вимогам закону, дотримання меж повноважень та встановленого порядку, а також забезпечення принципу пропорційності. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 825/602/17 та від 22 серпня 2018 року у справі № 826/10548/17 щодо визначення поняття «дискреційні повноваження».
111.          З огляду на пункт 2 частини першої статті 6 Закону № 1952-IV, державні реєстратори прав на нерухоме майно є суб'єктами державної реєстрації прав, які, зокрема, встановлюють відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (пункт 1 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV); перевіряють документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункт 2 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV у редакції, чинній до 15 листопада 2024 року).
112.          Мін'юст, відповідно до статті 37 Закону № 1952-IV, здійснює контроль за дотриманням суб'єктами державної реєстрації вимог законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, розглядає скарги на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора і має право за результатами розгляду скарги застосовувати заходи реагування, зокрема анулювати доступ державного реєстратора до Державного реєстру прав.
113.          Порядок № 1128 визначає процедуру контролю Мін'юстом за діяльністю державних реєстраторів у сфері державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
114.          Пункт 2 Порядок № 1128 встановлює, що розгляд скарг у сфері державної реєстрації здійснюється Мін'юстом та його територіальними органами у межах компетенції, визначеної законом.
115.           У тому ж пункті вказано, що розгляд скарг у сфері державної реєстрації на предмет наявності (відсутності) порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб'єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін'юсту здійснюється колегіально, крім випадку, передбаченого абзацом 2 пункту 8 Порядку № 1128, у разі встановлення наявності очевидних порушень закону в рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб'єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін'юсту.
116.          Для забезпечення колегіального розгляду скарг у сфері державної реєстрації Мін'юстом чи його територіальними органами утворюються постійно діючі колегії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації, положення про які затверджуються Мін'юстом (абзац 3 пункту 2 Порядку № 1128).
117.          Пункт 4 Порядку № 1128 передбачає, що розгляд скарги у сфері державної реєстрації здійснюється у строки, встановлені Законом України "Про звернення громадян". При цьому пункт 5 Порядку № 1128  передбачає, що Мін'юст чи відповідний територіальний орган розглядає скаргу у сфері державної реєстрації не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації на предмет встановлення підстав для відмови в її задоволенні, зокрема, такі підстави, як оформлення скарги без дотримання вимог, визначених законом чи наявність інформації про судове провадження у зв'язку зі спором між тими самими сторонами, з такого самого предмета і тієї самої підстави.
118.          Під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін'юст чи відповідний територіальний орган встановлює наявність обставин, якими обґрунтовано скаргу, та інших обставин, які мають значення для її об`єктивного розгляду, зокрема шляхом перевірки відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, у разі необхідності витребовує документи (інформацію) і вирішує: 1) чи мало місце рішення, дія або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації, територіального органу Мін'юсту; 2) чи було оскаржуване рішення, дія або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації, територіального органу Мін'юсту прийнято, вчинено на законних підставах; 3) чи належить задовольнити скаргу у сфері державної реєстрації або відмовити в її задоволенні; 4) чи можливо поновити порушені права або законні інтереси скаржника іншим способом, ніж визначено ним у скарзі у сфері державної реєстрації; 5) які рішення підлягають скасуванню або які дії, що випливають з факту скасування рішення або з факту визнання оскаржуваних дій або бездіяльності протиправними, підлягають вчиненню (пункт 9 Порядку        № 1128).
119.          Отже, перевірка Мін'юстом оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного реєстратора, зокрема включає:
- встановлення фактичних обставин, якими обґрунтовано скаргу, шляхом аналізу відомостей, що містяться у відповідних державних реєстрах, та у разі необхідності витребування додаткових документів і інформації;
- з'ясування дотримання державним реєстратором своїх обов'язків щодо встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами;
- дотримання процедури державної реєстрації (строки, порядок подання документів).
120.          Подібних висновків щодо застосування положень статті 37 Закону № 1952-IV та пунктів 2, 5, 9, 13 Порядку № 1128 дійшов Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2021 року у справі    № 910/694/21.
121.          Згідно з пунктом 14 Порядку № 1128 за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, у тому числі колегіально, Мін'юст чи відповідний територіальний орган приймає рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених законом.
122.          Відповідно до  статті 2, частини четвертої статті 9 КАС України однією із засад адміністративного судочинства є офіційне з'ясування всіх обставин у справі; дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів із власної ініціативи.
123.          Принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі сприяє реалізації основних засад адміністративного судочинства - законності, об'єктивності та справедливості, забезпечує баланс між активною участю сторін у процесі, кореспондується з принципом офіційності адміністративної процедури, закріпленим у пункті 11 статті 4 Закону № 2073-IX.
124.          Цей принцип передбачає активну роль суду в адміністративному процесі, що відрізняє його від суто змагальної моделі судочинства. Коли у змагальному процесі суд обмежується оцінкою доводів і доказів, поданих сторонами, то в адміністративному судочинстві суд зобов'язаний забезпечити повне та всебічне з'ясування всіх обставин, необхідних для ухвалення справедливого та об'єктивного рішення.
125.          Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами (частини перша та друга статті 72 КАС України).
126.          Суд самостійно визначає коло обставин, які підлягають встановленню для правильного вирішення спору, не лише досліджує надані сторонами докази, а й оцінює їхню достовірність (стаття 75 КАС України) та достатність (стаття 76 КАС України).
127.          З огляду на частини першу та четверту статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні; надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
128.          Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність у ДП «Міжгірське лісове господарство» (правонаступником якого є ДП «Ліси України») правовстановлюючих документів на спірні земельні ділянки та, як наслідок, про відсутність у ДП «Ліси України» права на подання скарги до Мін'юсту, є передчасним із огляду на таке.
129.          Пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України визначає, що до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 01 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
130.          Тобто до 01 січня 2027 року державні лісогосподарські підприємства мають дійсне право постійного користування лісовими ділянками навіть без державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав, а достатньою правовою підставою такого права є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
131.          ДП «Ліси України» разом зі скаргою надало до Мін'юсту документи, які могли підтверджували його право постійного користування спірними земельними ділянками.
132.          Проте суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили дотримання Мін'юстом процедури розгляду скарги ДП «Ліси України», визначеної Порядком № 1128, зокрема: чи встановило воно наявність обставин, якими ДП «Ліси України» обґрунтовано скаргу, шляхом перевірки відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі; чи надало належну оцінку документам, поданим разом зі скаргою, які могли підтверджувати право постійного користування спірними земельними ділянками, зокрема: розпорядження Закарпатської ОДА від 23 травня 2016 року № 254 та наказ Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства від 23 травня 2016 року № 37 про передачу лісових ділянок у постійне користування; розпорядження Голови Закарпатської ОВА від 10 жовтня 2022 року № 648 про надання ДП «Міжгірське лісове господарство» дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення загальною площею 14444 га; передавальні акти та накази Держлісагентства від 28 жовтня 2022 року № 848 та від 18 січня 2023 року № 158; наказ ДП «Ліси України» від 18 січня 2023 року № 325 про закріплення майна, прав та обов'язків за філією «Міжгірське лісове господарство»; планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
133.          Як наслідок, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про відсутність у ДП «Міжгірське лісове господарство» (а отже  і у його правонаступника - ДП «Ліси України») правовстановлюючих документів на спірні земельні ділянки та про відсутність у Мін'юсту підстав для розгляду скарги ДП «Ліси України».
134.          Також суди не надали оцінки висновкам Центральної Колегії Мін'юсту з розгляду скарг від 31 жовтня 2023 року, які стали підставою для видання наказу № 4019/5, а саме: «оскаржувані рішення державних реєстраторів прийняті з порушенням загальних засад державної реєстрації прав, визначених пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1952-IV, а саме щодо гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження» та «допущені при їх прийнятті порушення не є формальною (несуттєвою) помилкою та впливають на об'єктивність, достовірність та повноту відомостей Державного реєстру прав».
135.          Суди першої та апеляційної інстанцій не встановили наявність такого порушення, чи є порушення суттєвим та чи впливає на достовірність реєстру, а також не перевірили, чи мав Мін'юст інші способи поновлення порушеного права скаржника (ДП «Ліси України») без анулювання реєстраційних записів.
136.          Таким чином, у справі не спростовано обґрунтованість висновків Центральної Колегії Мін'юсту з розгляду скарг, не перевірено дотримання Мін'юстом процедури розгляду скарги та підстави для анулювання рішень державних реєстраторів відповідно до наказу Мін'юсту від 23 листопада 2023 року № 4019/5.
137.          Верховний Суд наголошує, що державні реєстратори були зобов'язані перевірити відсутність суперечностей між заявленими правами та вже існуючими (пункт 1 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV), зокрема за даними Державного земельного кадастру та матеріалів лісовпорядкування, які є публічними.
138.          Посилання на відповідь Держгеокадастру про «відсутність архівних даних» не звільняє суд від обов'язку всебічної перевірки обставин справи, оскільки спеціальний режим земель лісогосподарського призначення регулюється ЛК України.
139.          Також Верховний Суд звертає увагу на необґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про підтвердження права комунальної власності Міжгірської селищної ради на земельні ділянки, які були предметом реєстраційних дій.
140.          Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
141.          Загальноприйнято вважати, що преюдиційність (лат. praejudicialis - те, що стосується попереднього судового рішення) - це можливість прийняття судом як беззаперечними тих обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі та містяться у мотивувальній частині рішення, яке набрало законної сили. У такій попередній справі повинні брати участь ті ж самі сторони або їх правонаступники.
142.          У справі № 907/277/23 ДП «Ліси України» оскаржувало до суду рішення позачергової сесії VIII скликання Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області від 05 січня 2023 року № 1026 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель»; дії Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області щодо проведення процедури закупівлі відкритих торгів № ИА-2023-01-11-008470-а на закупівлю послуг з розробки технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель Міжгірської селищної ради та щодо укладення договору про надання послуг від 13 лютого       2023 року № 7/1-02. Господарський суд Закарпатської області ухвалою від 30 червня 2023 року залишив позов ДП «Ліси України» до Міжгірської селищної ради у справі № 907/277/23 без розгляду відповідно до пункту 4 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України (повторна неявка позивача без поважних причин у підготовче засідання чи у судове засідання).
143.          Господарський суд Закарпатської області ухвалою від 28 лютого 2023 року у справі          № 907/148/23 відмовив ДП «Міжгірське лісове господарство» у вжитті заходів забезпечення позову до відкриття провадження у справі, а Західний апеляційний господарський суд постановою від 21 лютого 2023 року у справі № 907/974/22 скасував ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 20 грудня 2022 року та відмовив Міжгірській селищній раді у задоволенні заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви.
144.          Процесуальні ухвали про залишення позову без розгляду, відмову у вжитті заходів забезпечення позову чи скасування таких заходів не встановлюють обставин, які стосуються матеріально-правових підстав виникнення, зміни чи припинення прав на нерухоме майно, тобто, не мають преюдиційного значення під час розгляду інших справ. 
145.          Тобто, судові рішення у справах № 907/277/23, № 907/148/23 та № 907/974/22 не підтверджують право комунальної власності Міжгірської селищної ради на спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення, оскільки мають виключно процесуальний характер. Тому мотиви судів першої та апеляційної інстанцій про встановлення таких обставин на підставі зазначених судових рішень є необґрунтованими.
146.          Щодо покликання Міжгірської селищної ради на справу № 907/484/24, в якій рішенням Господарського суду Закарпатської області від 30 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 02 вересня 2025 року, відмовлено Хустській окружній прокуратурі в інтересах держави в особі Закарпатської ОДА (Закарпатської ОВА) у витребуванні у Міжгірської селищної ради та Комунального підприємства «Спеціалізоване комунальне лісогосподарське підприємство» Ліси Міжгірщини» Міжгірської селищної ради земельних ділянок лісогосподарського призначення, слід зазначити, що таке судове рішення не набрало законної сили на момент апеляційного перегляду рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року у цій справі та, відповідно, не оцінювалося судом апеляційної інстанції.
147.          Між тим суд касаційної інстанції підкреслює, що преюдиціальність надає стороні у справі право не доводити повторно обставини (юридичні факти), які вже були встановлені судом. Водночас інша сторона має можливість оскаржувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти), надаючи належні та допустимі докази. Суд, у свою чергу, зобов'язаний обґрунтувати причини прийняття або відхилення цих заперечень. Відхиляючи заперечення, суд має чітко пояснити, що обставини (юридичні факти), встановлені іншим судом, мають преюдиційний характер і не є правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту) (постанови Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 140/6115/21 та від 08 квітня 2025 року у справі № 802/52/18-а).
148.          Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»), позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, з огляду на положення статті 341 КАС України.
149.          Ураховуючи неповноту судового розгляду та невстановлення судами першої та апеляційної інстанцій обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, Верховний Суд не має можливості ухвалити нове рішення по суті за результатами касаційного перегляду  рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2025 року.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
150.          З огляду на частину другу статті 353 КАС України порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, є підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд.
151.          Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 353 КАС України).
152.          Суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібрані у справі докази та не встановили обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
153.          Зокрема, потребує додаткового з'ясування: чи були обґрунтованими доводи ДП «Ліси України» у скарзі до Мін'юсту про перебування спірних земельних ділянок у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства та про неможливість їх віднесення до комунальної власності відповідно до підпункту «в» пункту 24 розділу Х ЗК України та перехідних положень ЛК України; чи встановила Центральна Колегія Мін'юсту з розгляду скарг порушення державними реєстраторами загальних засад державної реєстрації, передбачених пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1952-IV (гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей Державного реєстру прав), та чи є ці порушення суттєвими (неформальними); чи дотримано Мін'юстом процедури розгляду скарги, визначеної Порядком     № 1128, зокрема: перевірено відомості, що містилися в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі на момент вчинення спірних реєстраційних дій; встановлено наявність обставин, якими ДП «Ліси України» обґрунтовувало скаргу, витребувано всі необхідні документи та інформацію для повного з'ясування фактичних обставин та належно мотивовано висновок про те, що оскаржувані рішення державних реєстраторів прийняті з порушенням законодавства у сфері державної реєстрації прав та підлягають анулюванню  (пункт 9 Порядку № 1128).
154.          Такі порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, допущені судом першої інстанції і не були усунуті судом апеляційної інстанції, що зумовлює необхідність направлення справи до суду першої інстанції для нового розгляду відповідно до частини четвертої статті 353 КАС України.
155.          Враховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги Мін'юсту та ДП «Ліси України» слід задовольнити частково, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2025 року скасувати, а справу - направити до суду першої інстанції на новий розгляд.
156.          Оскільки Верховний Суд не змінює судових рішень та не ухвалює нове, розподіл судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України, не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги Міністерства юстиції України та Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2025 року скасувати, а справу № 260/1805/24 - направити до Закарпатського окружного адміністративного суду на новий розгляд.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач:                                                                                           Я.О. Берназюк
Судді:                                                                                                                  В.М.Кравчук
                                                                                                                            О.П.Стародуб