КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 січня 2026 року м. Київ справа №320/28381/23
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Колеснікової І.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Сінергія-Плюс» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось товариства з обмеженою відповідальністю «Сінергія-Плюс» із позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві за актом про результати документальної позапланової перевірки ТОВ «СІНЕРГІЯ-ПЛЮС» № 30205/26-15- 07-02-04-03/33123867, а саме: податкове повідомлення-рішення за номером № 51725/26-15-07-03-01-25 від 02.08.2023;
- визнати протиправним та скасувати рішення від 28.07.2023 № 20626/6/99-00-06-03-02-06 ДПС України, в тій частині, в якій воно залишило в силі вимоги податкових повідомлень-рішення Головного управління ДПС у м. Києві № 37274/26-15-07-03-01-25 від 29.05.2023 та № 37278/26-15-07-03-01-25.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.09.2023 відкрито провадження у справі розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про відсутність обставин вчинення ним порушення вимог податкового законодавства, встановлення обставин чого стало підставою притягнення його до відповідальності шляхом прийняття оскаржуваних рішень. Зокрема, вказує, що відповідне майно, на яке було нараховано податкове зобов`язання, було знищене, що підтверджується відповідним актом.
Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач, у наданому суду відзиві, наголошує, що оскаржувані рішення прийняті відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені у наданому відзиві. 
Такі доводи заперечені позивачем у наданій суду відповіді на відзив.
Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
Як вбачається з матеріалів справи, у період з 07.04.2023 по 13.04.2023 відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «СІНЕРГІЯ - ПЛЮС» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 року по дату завершення перевірки (13.04.2023 року), єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2011 по дату завершення перевірки (13.04.2023), іншого законодавства за відповідний період, відповідно до затвердженого плану документальної перевірки.

31 травня 2023 року позивач за актом перевірки від 24.04.2023 отримав податкові повідомлення-рішення від Головного управління ДПС у м. Києві, а саме:
- податкове повідомлення-рішення № 37274/26-15-07-03-01-25 від 29.05.2023 на суму 52 676,40 грн;
- податкове повідомлення-рішення № 37278/26-15-07-03-01-25 від 29.05.2023 на суму 1 020, 00 грн.
Рішенням ДПС України від 28 липня 2023 року скаргу позивача задоволено частково. ДПС України скасувало податкове повідомлення-рішення № 37274/26-15-07-03-01-25 від 29.05.2023 в частині:
- нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в сумі 6 675, 08 грн;
- застосування штрафу в сумі 6 603,03 грн.
В іншій частині податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 29 травня 2023 року № 37274/26-15-07-03-01-25 та № 37274/26-15-07-03-01-25 залишені без змін.
10 серпня 2023 року позивач отримав нове податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві № 51725/26-15-07-03-01-25 від 02.08.2023 на загальну суму нарахованого 39 398, 29 грн податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, винесене ГУ ДПС у м. Києві з урахуванням висновків ДПС України.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з такого.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до пункту 12.4.1 пункту 12.4 статті 12 Податкового кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належить встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом.
Згідно з підпунктом 14.1.129-1. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості. До об`єктів нежитлової нерухомості відносяться:
а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;
б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;
в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;
г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;
ґ) будівлі промислові та склади;
д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);
е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;
є) інші будівлі.
Відповідно до статті 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлює, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Підпункт 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України зазначає об`єкти, які не є об`єктами оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «СІНЕРГІЯ - ПЛЮС» за договором купівлі-продажу від 23.10.2007 придбало нежитлове приміщення площею 371,5 кв.м. за адресою: м. Маріуполь, площа Правобережна (до перейменування - «площа Лепсе»), буд 11, яке було знищено внаслідок пожежі, що підтверджується відповідним актом Державної служби з надзвичайних ситуацій України від 10.07.2013. 
У зв`язку зі знищенням вищезазначене нежитлове приміщення було списане з балансу позивача. Зокрема, останній вказує, що він не використовував таке нежитлове приміщення в господарській діяльності у зв`язку з його непридатністю для використовування внаслідок його знищення.
Разом з тим, суд звертає увагу на те, що Податковий кодекс України не містить норм щодо припинення виконання податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно за об`єкти, що перебувають у власності суб`єкта господарювання, однак не використовуються ним у зв`язку з списанням зі свого балансу, у тому числі у наслідок їх знищення. 
Суд зазначає, що відповідно до вимог пп. 266.3.2 п. 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Між тим, позивач у встановленому законодавством порядку право власності на такий об`єкт нерухомості не припинив, що підтверджується відповідними відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та не заперечується позивачем, який вказує, що лише звертався з відповідною заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо припинення прав та їх обтяжень у зв`язку зі знищенням об`єкта нерухомого майна), проте з незалежних від нього причини така реєстрація здійснена не була.
За вказаних обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень, які ґрунтуються на вірному застосуванні вимог статті 266 ПК України у межах спірних правовідносин, а саме визначають за позивачем обов`язок зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у зв`язку з наявністю відомостей про державну реєстрацію за позивачем права власності на нежитлове приміщення площею 371,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
Окремо в частині позовних вимог щодо скасування рішення ДПС України, що прийняте за наслідком процедури адміністративного оскарження, суд зазначає таке.
Згідно з п. 56.1 та п. 56.2 статті 56 ПК України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
У разі якщо платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, такий платник має право звернутися із скаргою про перегляд цього рішення до контролюючого органу вищого рівня.
Пунктом 56.10 статті 56 ПК України встановлено, що рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, та рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, прийняті за розглядом скарги платника податків, є остаточними і не підлягають подальшому адміністративному оскарженню, але можуть бути оскаржені в судовому порядку.
Відповідно до п. 56.17 статті 56 ПК України, процедура адміністративного оскарження закінчується: днем, наступним за останнім днем строку, передбаченого для подання скарги на податкове повідомлення-рішення або будь-яке інше рішення відповідного контролюючого органу у разі, коли така скарга не була подана у зазначений строк; днем отримання платником податків рішення відповідного контролюючого органу про повне задоволення скарги; днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику; днем звернення платника податків до контролюючого органу із заявою про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань, що оскаржувались.
Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Рішення суб`єкта владних повноважень є таким, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, таке рішення прийнято владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюване рішення є юридично значимим, тобто таким, що має безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати), зазвичай, індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
В межах спірних правовідносин, рішення ДПС України про результати розгляду скаргу не є юридично значимим для позивача, оскільки зазначене рішення не має безпосереднього впливу на суб`єктивні права та обов`язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов`язку, отже саме по собі не породжує для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливає на його права та обов`язки.
Тобто, оскаржуване рішення лише залишає чинним (таким, що має обтяжувальну дію щодо позивача) винесені раніше ГУ ДПС рішення.
Враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства України суд дійшов висновку, що рішення про розгляд скарги, не порушує права платника податків. 
Зважаючи на викладене, обраний позивачем спосіб захисту права не відповідає його змісту, що додатково свідчить про необґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення за результатами розгляду скарги позивача до ДПС України та відсутність юридичних підстав для їх задоволення в цій частині.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі № 826/10853/17 та у постанові від 27 квітня 2020 року у справі № 360/1050/19.
Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. 
Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних рішень на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -
В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Сінергія-Плюс» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень – відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Колеснікова І.С.