справа № 361/4492/23 головуючий у суді І інстанції Василишин В.О.
провадження № 22-ц/824/17890/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

17 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Василишина В.О., у м. Бровари Київської області, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , про зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати ОСОБА_4 та ОСОБА_1 прибрати з належної йому земельної ділянки каркасні дуги теплиці та шиферний паркан на визначену відстань з дотриманням інсоляції відповідно до лінії розмежування вказаному при обмірі геодезистом між ділянками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,0705 га, кадастровий номер: 3221289001:01:017:0042, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 . У 2012 році суміжний землекористувач по АДРЕСА_2 ОСОБА_4 установив каркасні дуги та теплицю, що проходять через частину, належної позивачу земельної ділянки. Інший землекористувач цієї ж земельної ділянки ОСОБА_1 на земельній ділянці позивача встановила шиферну огорожу. На неодноразові звернення з питань демонтажу вказаних споруд відповідачі не реагують, продовжують чинити позивачу перешкоди у користуванні земельною ділянкою. 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_1 прибрати із земельної ділянки, кадастровий номер: 3221289001:01:017:0042, площею 0,0705 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 що належить на праві власності ОСОБА_3 , каркасні дуги теплиці та шиферний паркан. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 зазначає, що зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що воно ґрунтується виключно на протоколі засідання комісії та схемі виносу земельних ділянок в натурі, складеної ОСОБА_8 без жодної інформації про те чи є ця особа сертифікованим землевпорядником, що не може вважатися належним доказом на підтвердження обставин у цій справі, та доведеності позовних вимог, тому рішення суду суперечить принципу достатності доказів. Як вбачається із матеріалів справи, зокрема, із витягу протоколу № 1.8-08/03 засідання комісії по вирішенню земельних спорів від 31 жовтня 2022 року на якому позивач надав пояснення, а саме: що первинна ділянка була загальною площею 0,25 га, частину із якої у розмірі 0,12 га було продано матері позивачів ОСОБА_9 , а решту зазначеної земельної ділянки було розподілено між ним та його сестрою. З огляду на надані пояснення позивачем, слід звернути увагу на долучений самим же позивачем до позовної заяви абрис, із якого вбачається, що розмір земельної ділянки, яка належить його сестрі ОСОБА_5 (яка залучена судом як третя особа у цій справі) становить 0,0802 га, а виходячи із зазначених вище пояснень позивача та сформовану ним, виготовлену на його замовлення технічну документацію і у подальшому оформлення права власності на земельну ділянку кадастровий номер 3221289001:01:017:0042, площею 0,0705 га, слід дійти висновку, що позивач користуючись тим, що земельна ділянка, яка перебуває у власності відповідачів не сформована, здійснив заволодіння частиною земельної ділянки відповідачів, оскільки загальна площа земельної ділянки, яка перебувала у власності його діда становила 0,25 га - площа земельної ділянки, яка відчужена на користь матері відповідачів 0,12 га = площа 0,13 га, яка зі слів позивача поділена між ним та його сестрою ОСОБА_5 , а тому відповідно 0,13 га/2 = земельні ділянки площею по 0,065 га кожному (позивачу та третій особі). Тобто, сформувавши земельну ділянку розміром 0,0702 га та враховуючи розмір земельної ділянки (кадастровий номер 3221289001:01:017:0043) його сестри - 0,0802 га дорівнює загальній площі 0,1507 га, що суперечить наданим поясненням самим же позивачем щодо площі земельної ділянки яка залишилася після відчуження 0,12 га матері відповідачів та її поділу між ним та сестрою. Також слід врахувати, що паркан, який просить прибрати позивач був встановлений ще задовго (зазначено самим же позивачем у позові) до того як він сформував земельну ділянку кадастровий номер 3221289001:01:017:0042, площею 0,0705 га, тобто певний порядок фактичного землекористування склався між попередніми власниками обох земельних ділянок. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення, яке ґрунтується на недоведених стороною позивача обставинах, без належних та допустимих доказів, зокрема, проведення у справі експертизи, на підтвердження заявлених позивачем вимог, за відсутності належних, допустимих та беззаперечних доказів, які б підтверджували, що спірний паркан збудований відповідачем ОСОБА_1 на належній позивачу земельній ділянці.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 липня 2015 року індексний номер: 40168138, належить земельна ділянка, площею 0,0705 га, кадастровий номер: 3221289001:01:017:0042, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки, площею 0,0705 га, кадастровий номер: 3221289001:01:017:0042, Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05 травня 2015 року та опису меж суміжним землекористувачем від А до Б є ОСОБА_5 , від В до Г ОСОБА_9 ( АДРЕСА_2 ).
Відповідно до договору від 05 листопада 1982 року, посвідченого секретарем Требухівської сільської ради Броварського району Київської області, зареєстрованого у реєстрі № 71, ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_9 купила житловий будинок з відповідними надвірними будівлями, що знаходиться у селі Требухів Броварського району Київської області в цілому житловою площею 40,0 кв.м та розташований на земельній ділянці радгоспного фонду розміром 0,12 га.
Згідно з наказом по радгоспу «Требухівський» від 28 серпня 1982 року № 352 ОСОБА_9 виділено земельну ділянку, площею 0,12 га, біля будинку, що продає ОСОБА_10 - ОСОБА_9 .
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 08 січня 2014 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Требухів Броварського району Київської області померла ОСОБА_9 .
З матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до ЦО «Прозорий офіс» Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області із заявою про вирішення спірного питання щодо землекористування по АДРЕСА_1 із суміжними землекористувачами по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . 
На підставі поданої заяви було проведено засідання комісії по вирішенню земельних спорів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні. За результатами виносу меж спірних земельних ділянок в натурі (на місцевості) та проведенні обмірів, визначено, що площа земельної ділянки по АДРЕСА_2 , що перебуває у користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 згідно встановленої огорожі становить 0,1305 га, а площа межі згідно з межею визначеною у свідоцтві на право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3221289001:01:017:0042, виданого на ім`я ОСОБА_3 становить - 0,1150 га. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що площа земельної ділянки, що на даний час перебуває у користуванні відповідачів у справі згідно з договором купівлі-продажу від 05 листопада 1982 року становить 0,12 га. Позивач є власником суміжної земельної ділянки та має право на усунення перешкод у її користуванні шляхом прибирання (демонтажу) шиферного паркану та каркасних дуг теплиць, що розміщені у межах його земельної ділянки. При розгляді справи по суті сторона відповідача не довела правомірності розміщення спірних споруд, а також їх знаходження у межах земельної ділянки, що перебуває у їх користуванні. У даному випадку вимога щодо прибирання споруд на відстань з дотримання інсоляції є безпідставною, так як питання порушення таких норм не було предметом розгляду у справі. Прибирання (демонтаж) споруд відповідно до ліній розмежування вказаних при обмірі геодезистом не є коректним з огляду на встановлені межі земельної ділянки позивача та внесення земельної ділянки до Державного земельного кадастру.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно ст. 14 Конституції Україниземля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За змістом ст. 3 ЗК України, земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 1-3, 5ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391ЦК України).
Відповідно до п. «г», «е» ч. 1ст. 91 ЗК України власники ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з установленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Згідно з ч. 1, 2ст.103 ЗК України власники та землекористувачі повинні обирати такі способи використання ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі ділянок зобов`язані не використовувати ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Ураховуючи вищевикладене, передумовами та підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, визначення меж та конкретного місця розташування землі, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Відповідно до ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
За загальними правилами добросусідства, закріплених у ст. 103-109 ЗК України, додержання правил добросусідства є обов`язком для власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається щонайменше незручностей.
Згідно зі ст. 106 ЗК України спосіб закріплення спільних меж між земельними ділянками визначається за згодою власників таких земельних ділянок. Витрати на встановлення спільних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними. Межовими знаками можуть бути природні чи штучні споруди і рубежі (річки, струмки, канали, лісосмуги, рослинні смуги, дерева, стежки, рівчаки, стіни, паркани, огорожа, шляхові споруди, бетонні або металеві стовпи, плити, моноліти, камені, інші споруди і рубежі), що збігаються із межею земельної ділянки або спеціально встановлюються на ній. Межові знаки на водних об`єктах не встановлюються. Власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними. У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки встановлення спільних меж здійснюється за рішенням суду. У разі якщо межі земельних ділянок у натурі (на місцевості) збігаються з природними чи штучними лінійними спорудами, рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, рослинними смугами, шляхами, стежками, рівчаками, стінами, шляховими спорудами, парканами, огорожею, фасадами будівель, іншими лінійними спорудами, рубежами тощо) та раніше встановленими межами сформованих земельних ділянок, межові знаки можуть не встановлюватися. Місцезнаходження межових знаків у разі їх визначення або встановлення відображається у матеріалах землевпорядного проектування та геодезичних вишукувань, а також на кадастрових планах земельних ділянок. Власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані дотримуватися меж земельних ділянок.
Відповідно до ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.
Згідно зі ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача. У разі передачі у власність та користування земельної ділянки на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування технічна документація розробляється на підставі дозволу, виданого відповідним органом (крім випадків, якщо відповідно до закону розроблення технічної документації здійснюється без надання такого дозволу). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: завдання на складання технічної документації із землеустрою; пояснювальну записку; матеріали топографо-геодезичних робіт; кадастровий план земельної ділянки; перелік обмежень у використанні земельної ділянки; відомості про встановлені межові знаки.
Отже, метою встановлення на земельній ділянки межових знаків є окреслення на місцевості межі певної земельною ділянки, щоб суміжні землекористувачі могли користуватися своїми ділянками належним чином, згідно з правилами добросусідства, і не порушуючи прав один одного. Для реалізації цієї мети і для оцінки порушень прав землекористувачів суміжними землекористувачами, не має правового значення, чи визначені ці межі тимчасовими межовими знаками чи межовими знаками встановленого зразка.
Встановлення межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду, оскільки відповідно до ст. 26 Закону України «Про землеустрій» розробниками документації із землеустрою є юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи сертифікований інженер-землевпорядник, який є відповідальним за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18), для висновків про порушення прав позивача визначенням меж сусідніх земельних ділянок мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності (користуванні) позивача, де проходить її межа, чи порушена межа земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.
Згідно з ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. За умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
У позовних вимогах позивач просив зобов`язати відповідачів прибрати з належної йому земельної ділянки каркасні дуги теплиці та шиферний паркан на визначену відстань з дотриманням інсоляції відповідно до лінії розмежування вказаному при обмірі геодезистом між ділянками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . 
Разом з тим, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували межі його земельної ділянки на місцевості, відповідно до технічної документації з землеустрою, яка була затверджена місцевою радою рішенням про передачу ділянки у власність позивача. 
Також матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження факту, що межі земельної ділянки позивача, яка фактично перебуває в нього в користуванні, відповідають межам, визначеним в технічній документації з землеустрою, яка була затверджена місцевою радою рішенням про передачу ділянки у власність позивача.
З огляду відсутності доказів меж земельної ділянки позивача відповідно до технічної документації з землеустрою, відсутні будь-які підстави стверджувати, що спірні споруди, про які зазначає позивач, перебувають в межах його земельної ділянки.
За таких обставин не доведеним є факт наявності порушеного права позивача.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, вказавши, що споруди, які перебувають у користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (огорожа та теплиці) розташовані на ділянці позивача, не послався на жоден доказ, який підтверджує зазначену обставину.
З зазначеного вбачається, що факт розташування спірних споруд на земельній ділянці позивача є лише твердженням останнього, яке не підтверджено наявними у справі доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. 
Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в частині вимог до ОСОБА_1 та ухвалення в цій частині нового рішення по суті вимог позивача.
Вимоги апеляційної скарги, ОСОБА_1 в частині, що не стосуються її прав, а саме в частині вимог позивача до ОСОБА_4 задоволені бути не можуть. Відповідач ОСОБА_4 рішення суду не оскаржував, відтак, воно не переглядається апеляційним судом в частині, що стосується даного відповідача.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2025 року в частині вимог до   ОСОБА_1  скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , про зобов`язання вчинити дії відмовити.
В іншій частині Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 19 грудня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.