ОКРЕМА ДУМКА
судді М. В. Мазура до постанови 
Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2025 року
справа № 990/390/25
провадження № 11-375заі25
1. 18 серпня 2025 року представник позивача звернулася до Касаційного адміністративного суду (далі - КАС ВС) як суду першої інстанції з позовом до Президента України про визнання протиправним та нечинним Указу Президента України від 21 травня 2021 року № 203/2021 у частині застосування до позивача персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій). Позовну заяву було залишено без руху, зокрема з підстав ненаведення обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду. На усунення зазначених недоліків позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду. 
2. У заяві про поновлення строку позивач зазначав, що:
- про застосування до нього санкцій дізнався лише 1 квітня 2025 року з матеріалів іншого судового провадження; 
- він та його представник не були повідомлені про прийняття відповідного Указу; 
- направлені адвокатські запити до Апарату Ради національної безпеки і оборони України та Кабінету Міністрів України щодо з`ясування обставин інформування про застосування санкцій залишилися без відповіді; 
- відсутні відомості про реалізацію щодо нього відповідних обмежувальних заходів. 
3. Ухвалою від 30 вересні 2025 року КАС відмовив у поновленні строку звернення до суду та залишив позов без розгляду, виходячи з того, що шестимісячний строк сплив у 2021 році, а доводи позивача щодо необізнаності не є поважними. 
4. Велика Палата Верховного Суду апеляційну скаргу на цю ухвалу залишила без задоволення, погодившись із рішенням суду першої інстанції та вважаючи, що публікація Указу в офіційних джерелах сама по собі презюмує момент, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав.
5. На жаль, не можу погодитися з зазначеним рішенням більшості, виходячи з таких підстав.
6.  Розглядаючи заяву про поновлення строку звернення до суду, суди фактично виходили з того, що офіційне оприлюднення Указу Президента України саме по собі свідчить про обізнаність особи щодо його змісту та правових наслідків. Такий підхід, на мою думку, не відповідає змісту частини другої статті 122 КАС України, яка пов`язує початок перебігу строку звернення до суду не з формальним фактом оприлюднення акта, а з моментом, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
7. Подана позивачем заява про поновлення строку містила доводи щодо відсутності його поінформованості про застосування санкцій та моменту, з якого він вважав себе обізнаним про можливе порушення своїх прав. Хоча такі доводи можуть викликати сумнів з огляду на характер застосованих обмежувальних заходів, вони не могли бути відхилені судом виключно через посилання на факт публікації Указу. За цих обставин суд мав більш ретельно перевірити, чи дійсно позивач і його представник дізналися або повинні були дізнатися про існування та зміст відповідного акта раніше, ніж вони про це зазначили, і лише після такої перевірки дійти висновку щодо поважності або неповажності причин пропуску строку звернення до суду. 
8. За наведених обставин вважаю, що висновки Великої Палати Верховного Суду, яка у свою чергу погодилась з позицією КАС, щодо неповажності причин пропуску строку звернення до суду ґрунтуються на формальному підході до визначення моменту обізнаності особи про порушення її прав та не враховують необхідності перевірки доводів, наведених у заяві про поновлення строку.
9. До того ж, окремої уваги заслуговували аргументи апеляційної скарги щодо безстрокового характеру накладених санкцій, у зв`язку з чим апелянт вважав, що такі санкції можуть бути оскаржені протягом усього строку чинності Указу Президента - за правилами оскарження нормативно-правового акту. 
10. Хоча я погоджуюсь з висновком Великої Палати про те, що оскаржений Указ Президента дійсно є не нормативно-правовим, а індивідуальним актом, але безстроковість і серйозний характер накладених на позивача санкційних обмежень у сукупності з відсутністю будь-якого дієвого адміністративного механізму періодичного перегляду запроваджених індивідуальних санкцій, за наслідками якого можна було би окремо звернутися до суду, змушують зробити висновок, що неможливість судового оскарження цих санкцій після спливу шести місяців з дня публікації відповідного Указу Президента України становить порушення права на ефективний засіб правового захисту, гарантованого ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (див. з урахуванням відмінностей: Nada v. Switzerland, заява № 10593/08, рішення Європейського суду з прав людини від 12.09.2012; Giuliano Germano v. Italy, заява № 10794/12, рішення Європейського суду з прав людини від 22.06.2023). 
11. У світлі викладеного більш гнучкий підхід до поновлення пропущеного строку звернення до суду для оскарження накладених санкцій у цій справі міг би бути доречним. 

Суддя М. В. Мазур