ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/17952/22 Суддя (судді) першої інстанції: Михайлик А.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Штульман І.В.
суддів:  Оксененка О.М.,
Черпака Ю.К., 
при секретарі: Красновій О.Р.,
за участі: Левченка М.М., - представника відповідача, - 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕРЕЖА МАГАЗИНІВ “ДНІПРО-М” на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року по справі за адміністративним позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕРЕЖА МАГАЗИНІВ “ДНІПРО-М” про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

14 жовтня 2022 року Київське міське відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю звернулося в Окружний адміністративний суд м. Києва з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) "МЕРЕЖА МАГАЗИНІВ “ДНІПРО-М” про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені у розмірі 3489590,44 грн (т.1 а.с.1-5).
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами (т.1 а.с.19).
Станом на 15 грудня 2022 року, - день набрання чинності Законом України від 13 грудня 2022 року №2825-IX “Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду (далі - Закон №2825-IX), адміністративну справу №640/17952/22 Окружним адміністративним судом міста Києва розглянуто не було.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Закону №2825-ІХ (в редакції Закону України Про внесення зміни до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 16 липня 2024 року №3863-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду щодо забезпечення розгляду адміністративних справ»), адміністративну справу №640/17952/22 передано на розгляд та вирішення Донецькому окружному адміністративного суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року адміністративний позов Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю про стягнення адміністративно-господарських санкцій задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “МЕРЕЖА МАГАЗИНІВ “ДНІПРО-М” на користь Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції у розмірі та пеню у розмірі 3489590,44 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів виконання нормативу по працевлаштуванню осіб з інвалідністю у кількості 14 осіб, дійшовши висновку, що відповідач не вжив необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, що є підставою для застосування зазначених адміністративно-господарських санкцій.
Не погоджуючись з рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року (повний текст складено 14 липня 2025 року), Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕРЕЖА МАГАЗИНІВ “ДНІПРО-М”, через «Електронний суд», 13 серпня 2025 року подало апеляційну скаргу до Шостого апеляційного адміністративного суду, в якій просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що господарська діяльність відповідача з торговельного обслуговування населення України була суттєво обмежена органами державної влади, а на територіях регіонів, на яких було установлено червоний рівень епідемічної небезпеки, де звичайна господарська діяльність відповідача була взагалі унеможливлена. Незважаючи на карантинні обмеження та обмеження роботи магазинів Товариства, підприємством було працевлаштовано у 2021 році – 34 особи з інвалідністю. Тобто, відповідач не ухилявся від встановленого законодавством обов`язку і всіма силами намагався не тільки зберегти вже існуючий штат працівників, а ще й забезпечити роботою осіб з інвалідністю. Вважає застосування адміністративно-господарських санкцій необґрунтованим, а накладення санкцій у розмірі 3489590,44 грн не пропорційним. 
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу Київське міське відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю не скористалося.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 КАС України, у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 КАС України, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку. 
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Позивач Київське міське відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю свого представника у судове засідання не направив, про день, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його представника. 
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду встановила наступне. 
11 лютого 2022 року ТОВ «МЕРЕЖА МАГАЗИНІВ «ДНІПРО-М» подало до Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю "Звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю" за 2021 рік по формі 10-ПОІ.
Відповідно до вказаного звіту: середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу ТОВ «МЕРЕЖА МАГАЗИНІВ «ДНІПРО-М» у 2021 році становила 1206 осіб; кількість осіб з інвалідністю, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» - 48 осіб; кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність 34 особи. У поданому звіті ТОВ «МЕРЕЖА МАГАЗИНІВ «ДНІПРО-М» самостійно вказало, що сума адміністративно-господарської санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю - 3260080,60 грн (т.1 а.с.8-9).
Позивачем Київським міським відділенням Фондом соціального захисту осіб з інвалідністю здійснено розрахунок суми адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, що становить 3260080,60 грн та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 229509,28 грн (т.1 а.с.7).
У зв`язку із несплатою відповідачем вказаних адміністративних санкцій у добровільному порядку, Київське міське відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю звернулося в суд із цим позовом.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні визначає Закон України від 21 березня 1991 року №875-XII “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні” (далі - Закон №875-XII), який гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.
Статтею 17 Закону №875-XII встановлено, що з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.
Відповідно до частини третьої статті 18 Закону №875-XII, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частиною першою статті 19 Закону №875-XII передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Відповідно до частин другої, третьої та п`ятої статті 19 Закону №875-XII, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Згідно вимог статті 18 Закону №875-XII, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для таких осіб умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.
Частиною першою статті 20 Закону №875-XII передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Приписи частини другої статті 20 вказаного Закону визначають, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.
Отже, діючим законодавством встановлюється обов`язковий для підприємств норматив робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, а також передбачається сплата підприємствами адміністративно-господарських санкцій у разі порушення встановлених нормативів щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю.
Разом з тим, законом також передбачено випадки, у яких суб`єкт господарювання звільняється від відповідальності за вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Так, загальні засади відповідальності учасників господарський відносин, зокрема і підстави для звільнення від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що передбачені адміністративно-господарські санкції), регламентовано главою 24 Господарського кодексу (далі - ГК) України. 
Відповідно до частини першої статті 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Зі змісту частини другої статті 218 ГК України вбачається, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).
Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.
За наведеного у цій справі необхідно перевірити, чи вжив відповідач залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, яке полягає у не забезпеченні середньооблікової чисельності працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.
Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону №875-XII, забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Відповідно до частини третьої статті 18-1 Закону №875-XII, Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.
Тобто, забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування здійснюється двома шляхами: безпосереднє звернення особи з інвалідністю до підприємства або звернення особи з інвалідністю до державної служби зайнятості (з подальшим її направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії).
Стаття 18 Закону №875-XII не встановлює правил, за якими підприємство було б зобов`язане самостійно здійснювати пошук осіб з інвалідністю для їх працевлаштування на своєму підприємстві (постанова Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №825/1790/18).
Разом з тим, частиною третьою статті 18 вказаного Закону №875-XII чітко визначені обов`язки підприємства, що використовує найману працю: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За змістом частини третьої статті 50 Закону України “Про зайнятість населення” від 05 липня 2012 року №5067-VІ, роботодавці зобов`язані, серед іншого: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).
Отже, законодавством встановлено обов`язок роботодавця створити робочі місця для осіб з інвалідністю відповідно до нормативу та подавати інформацію про попит на робочу силу (вакансії) до територіального органу Державної служби зайнятості.
Верховний Суд у постанові від 22 жовтня 2020 року по справі №1.380.2019.003187 наголосив на тому, що виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавцем полягає рівною мірою у виконанні ним таких активних дій: виділення та створення робочих місць; надання державній службі зайнятості інформації; звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю. Такі активні дії є обов`язком роботодавця, які мають виконуватись у належний спосіб та у строки, встановлені чинним законодавством.
Наведене дає підстави для висновку, що доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для них, є відповідний звіт, поданий державній службі зайнятості.
Тобто, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії, підприємство фактично вживає усіх залежних від нього та передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення
Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 25 липня 2022 року по справі №160/4187/19.
Обов`язок підприємств щомісяця подавати центрам зайнятості дані про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів був встановлений Законом України “Про зайнятість населення” від 01 березня 1991 року №803-XII, який втратив чинність 01 січня 2013 року, а тому з цієї дати періодичність подання звітності не регламентована.
Натомість, форма та строки подання звіту врегульовані з прийняттям наказу Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року №316, яким затверджено форму звітності №3-ПН “Інформація про попит на робочу силу (вакансії)” та Порядок її подання (далі - Порядок №316).
Так, згідно пунктів 3-5 вказаного Порядку, форма №3-ПН заповнюється роботодавцями та подається до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця.
Актуальність зазначених у формі №3-ПН вакансій уточнюється базовим центром зайнятості не рідше ніж двічі на місяць під час особистої зустрічі з роботодавцем, у телефонному режимі або через засоби електронного зв`язку.
Форма №3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії.
Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.
Підсумовуючи викладені норми, суд апеляційної інстанції зазначає, що обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 Закону №875-XII. Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало інваліда з причин незалежних від нього: відсутність інвалідів, відмова інваліда від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню інвалідів.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні докази, що відповідачем ТОВ “МЕРЕЖА МАГАЗИНІВ “ДНІПРО-М” виконано норматив по працевлаштуванню інвалідів у 2021 році та не підтверджено жодними доказами, що ним вживались будь-які необхідні заходи по створенню робочих місць та працевлаштуванню інвалідів, що слугувало підставою для накладення адміністративно-господарських санкцій.
Разом із тим, відповідач ТОВ “МЕРЕЖА МАГАЗИНІВ “ДНІПРО-М” надано до Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів Звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2021 рік по формі 10-ПОІ (річна), затвердженій наказом Міністерства соціальної політики від 27 серпня 2020 року №591, згідно якого середньооблікова кількість працівників і облікового складу підприємства відповідача у 2021 році становила 1206 особи, але відповідачем не працевлаштовано 14 осіб з інвалідністю з 48, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону №875-XII.
Однак, позивачем не надано доказів того, що до відповідача самостійно зверталися особи з інвалідністю та/або відповідач відмовляв у працевлаштуванні особам з інвалідністю.
Жодних доказів того, що відповідачем не виділено та не створено 14 робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю позивачем не надано та не доведено факту протиправної відмови у працевлаштуванні осіб з інвалідністю зі сторони підприємства.
Крім того, протягом 2021 року районні центри зайнятості не направляли до відповідача для працевлаштування осіб з інвалідністю. Також, матеріали справи не містять докази безпідставної відмови інвалідам, які самостійно зверталися до відповідача з метою працевлаштування. Достовірність наведених фактів та наданих відповідачем документів, на яких ґрунтуються такі факти, позивач не спростував.
Вищенаведене дає підстави стверджувати, що відповідач ТОВ “МЕРЕЖА МАГАЗИНІВ “ДНІПРО-М” вживав залежні від нього та передбачені законодавством заходи для забезпечення чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, тобто вживав заходів для недопущення правопорушення. 
Крім того, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду звертає увагу на те, що основним видом економічної діяльності ТОВ “МЕРЕЖА МАГАЗИНІВ “ДНІПРО-М” є: “Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах” (код КВЕД 47.19).
У відповідності до основного виду економічної діяльності (47.19.) відповідач через мережу фірмових магазинів реалізовує населенню України інструменти для будівництва та ремонту, зварювальні апарати, електроінструмент, обладнання і садову техніку, тобто ТОВ “МЕРЕЖА МАГАЗИНІВ “ДНІПРО-М” здійснює торгівельне обслуговування населення України.
Відповідно до статті 29 Закону України “Про захист населення від інфекційних хвороб”, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 “Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19”, з подальшими змінами, установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин. Термін дії карантину неодноразово продовжувався і тривав до червня 2023 року. 
З огляду на вищезазначене, звичайна господарська діяльність відповідача ТОВ “МЕРЕЖА МАГАЗИНІВ “ДНІПРО-М” з торговельного обслуговування населення України була суттєво обмежена органами державної влади, а на територіях регіонів, на яких було установлено червоний рівень епідемічної небезпеки, звичайна господарська діяльність відповідача була унеможливлена.
Щодо зауваження представника відповідача про пропуск тримісячного строку звернення до суду із цим позовом колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду зазначає наступне.
У постанові від 21 лютого 2011 року у справі №21-9а11 Верховний Суд України дійшов висновку: «… що за змістом статті 20 Закону «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» адміністративно-господарські санкції за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів сплачуються (нараховуються, застосовуються) підприємствами самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. На думку Верховного Суду України, саме з 16 квітня відповідного року у контролюючого органу виникає право на стягнення несплачених підприємством самостійно сум санкцій у судовому порядку. При цьому на дані правовідносини поширюється строк звернення до суду, встановлений статтею 99 КАС України. Частина четверта статті 20 Закону №875-ХІІ, за змістом якої до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 ГК України, яка не має правового значення для вирішення цього спору, оскільки в останній нормі визначено строки застосування адміністративно-господарських санкцій, а не їх стягнення. З урахуванням положень Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», Порядку реєстрації підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, що використовують найману працю та Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року №70, відповідач зобов`язаний був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції у строк до 15 квітня 2016 року, а тому саме з 16 квітня 2016 року у позивача виникло право на стягнення несплачених самостійно відповідачем сум санкцій у судовому порядку».
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року по справі №813/1897/17.
Відповідно до абзацу другого частини другої статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.
Строк звернення Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю з вимогою про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені щодо звіту за 2021 рік розпочався 16 квітня 2022 року.
З матеріалів справи вбачається, що позивач Київське міське відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, в межах тримісячного строку звернення до суду, зверталося із цими самими позовними вимогами, за той саме період, до того самого відповідача, - ТОВ “МЕРЕЖА МАГАЗИНІВ “ДНІПРО-М”, в Окружний адміністративний суд м. Києва, який ухвалою від 19 липня 2022 року, у зв`язку з несплатою судового збору, залишив без руху позовну заяву, а ухвалою від 31 серпня 2022 року повернув таку заявнику (т.1 а.с.13-14). Після сплати судового збору у вересні 2022 року (т.1 а.с.6), Київське міське відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю 14 жовтня 2022 року, назволікаючи, повторно звернулося в Окружний адміністративний суд м. Києва із цим позовом, прохаючи суд визнати поважними причини пропуску строку звернення в суд з цим позовом через неможливість Державного казначейства періодично та своєчасно здійснювати замовлені Фондом під час дії воєнного стану платежі, поновивши його.
Норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Тобто, поняття “поважні причини пропуску процесуальних строків” є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
При відкритті провадження в цій справі 21 жовтня 2022 року Окружним адміністративним судом м. Києва було надано відповідну оцінку поважності причин пропуску строку звернення до суду, про що свідчить відповідна ухвала про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі (т.1 а.с.19), в якій зазначено про відповідність позовної заяви положенням статей 160,161 КАС України.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Hirvisaari v. Finland” від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Ruiz Torija v. Spain” від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС України.
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Проаналізувавши норми права та дослідивши матеріали справи, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду приходить до висновку про необхідність скасування рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року у справі №640/17952/22, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми права, - з постановленням нового рішення відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись статтями 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕРЕЖА МАГАЗИНІВ “ДНІПРО-М” – задовольнити.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року у справі №640/17952/22 – скасувати, постановити нове рішення.
У задоволенні адміністративного позову Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕРЕЖА МАГАЗИНІВ “ДНІПРО-М” про стягнення заборгованості - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Штульман
Судді: О.М. Оксененко 
Ю.К. Черпак