ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року 
м. Київ
справа № 460/6126/24
адміністративне провадження № К/990/30796/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Тацій Л.В.,
суддів: Бевзенка В.М.,  Стеценка С.Г., 
розглянувши в порядку письмового провадження справу № 460/6126/24
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2025 (головуючий суддя Нос С. П., судді Кухтей Р. В., Шевчук С. М.),
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - ГУ ПФУ в Рівненській області, Управління, відповідач), у якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Рівненській області від 04.06.2024 № 262840016466 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
- зобов`язати Управління повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.05.2024 про призначення пенсії за віком, зарахувавши до страхового стажу для обчислення пенсії період роботи з 05.01.1998 по 29.12.2003.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що Управління протиправно не зарахувало до її страхового стажу період роботи з 05.01.1998 по 29.12.2003 з підстави відсутності інформації щодо сплати внесків, оскільки сплата страхових внесків як підстава для зарахування трудового стажу до страхового була запроваджена 01.01.2004.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рівненський окружний адміністративний суд рішенням від 05.08.2024 позов задовольнив повністю.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у листі про відмову у призначенні пенсії вказує, що період роботи з 05.01.1998 по 29.12.2003 до страхового стажу не зараховано, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутня інформація щодо сплати внесків.
При цьому відповідно до довідки від 28.11.2005 № 38 ОСОБА_1 працювала менеджером з продажу в Малому підприємстві «Дір» з 05.01.1998 по 29.12.2003.
Вказана довідка, на переконання суду, містить записи, засвідчені чітким відтиском печатки підприємства з підписом директора, який також засвідчений печаткою підприємства, що в свою чергу не дає підстав сумніватись у правдивості виданої довідки. Доказів визнання недостовірними записів у довідці щодо спірного періоду роботи відповідачем суду не надано.
Суд також врахував, що згідно зі статтею 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Статтею 106 цього ж Закону передбачено, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Водночас, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.
Суд першої інстанції застосував висновок Верховного Суду в постанові від 17.07.2019 у справі № 144/669/17, відповідно до якого внаслідок невиконання товариством з обмеженою відповідальністю обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
Також суд виходив з того, що згідно зі статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством.
Згідно із частинами одинадцятою та дванадцятою статті 9 цього ж Закону у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із закону.
Суд виснував, що підлягає зарахуванню до страхового стажу позивачки період її роботи з 05.01.1998 по 29.12.2003, оскільки остання не несе відповідальність у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску, у зв`язку з відсутністю нарахування заробітної плати та сплати страхових внесків в Реєстрі.
Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 30.05.2025 скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що трудова книжка є основним документом, що підтверджує трудовий стаж. Разом з тим, у разі якщо остання містить неправильні чи неточні записи про періоди роботи (тобто такі, з приводу яких виникають сумніви у їх достовірності), то для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, визначені пунктом 3 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637). Також у разі неможливості одержання необхідних документів внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку (у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями) трудовий стаж може бути установлений на підставі показань не менше двох свідків , які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Апеляційний суд зазначив, що позивачка не надала копію трудової книжки з відповідними записами про роботу за спірний період.
З метою забезпечення єдиного державного обліку підприємств та організацій усіх форм власності Кабінет Міністрів України 22.01.1996 постановою № 118 затвердив Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, який введено в дію з 01.01.1996 (далі - Положення № 118), згідно з яким Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України - це автоматизована система збору, накопичення та обробки даних про підприємства та організації всіх форм власності, а також їх відокремлені підрозділи (філії, відділення, представництва тощо).
Відповідно до пункту 3 Положення № 118 до Державного реєстру включаються дані про юридичні особи, а також їх філії, відділення, представництва, інші відокремлені підрозділи, що розташовані на території України і провадять свою діяльність на підставі законодавства України.
Згідно з пунктом 15 Положення № 118 у разі включення суб`єкта господарської діяльності до Державного реєстру йому встановлюється ідентифікаційний код і коди класифікаційних ознак. Ідентифікаційний код є єдиним для всього інформаційного простору України і зберігається за суб`єктом протягом усього періоду його існування.
Пунктом 16 Положення № 118 встановлено, що використання ідентифікаційного коду з Державного реєстру є обов`язковим для всіх видів звітних та облікових документів, які використовуються за межами суб`єктів господарської діяльності. Звітні та облікові документи, в яких відсутній ідентифікаційний код з Державного реєстру, вважаються недійсними, їх використання тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.
При цьому, Положенням № 118 Міністерству статистики доручено забезпечити формування бази даних Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України на основі Державного реєстру звітних (статистичних) одиниць України із збереженням присвоєних суб`єктам господарської діяльності ідентифікаційних кодів.
Водночас, з 01.01.2004 набрав чинності Господарський кодекс України відповідно до частини сьомої статті 58 якого встановлювалось, що на печатках і штампах суб`єкта господарювання повинен зазначатись ідентифікаційний код, за яким цього суб`єкта включено до державного реєстру суб`єктів господарювання, або ідентифікаційний код громадянина-підприємця.
Таким чином, Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України мав на меті забезпечення єдиного державного обліку всіх господарюючих суб`єктів, забезпечення єдиних принципів ідентифікації суб`єктів господарської діяльності, накопичення статистичної інформації. На момент початку роботи позивача у МП «ДІР» законодавцем не ставились вимоги щодо обов`язкового зазначення ідентифікаційного коду на печатці підприємства. Водночас з 2004 року, у тому числі на момент проставлення штампу на довідці про роботу позивачки від 28.11.2005 № 38, законодавцем було встановлено вимогу щодо обов`язкового зазначення на печатках і штампах суб`єктів господарювання відомостей про код ЄДРПОУ.
Суд апеляційної інстанції дослідив код ЄДРПОУ Малого підприємства «ДІР», вказаний на штампі підприємства у довідці про стаж позивачки від 28.11.2005 № 38, і встановив, що вказане підприємство було зареєстроване лише 19.12.2005, відтак позивачка не могла працювати там з 05.01.1998 по 29.12.2003. Відповідно страхові внески за позивача за спірний період не могли бути сплачені без державної реєстрації роботодавця.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2025, у якій просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05.08.2024.
Обґрунтовуючи касаційну скаргу, позивачка вказує на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права (частина четверта статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пункт 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування») внаслідок неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04.07.2023 у справі № 580/4012/19, від 21.02.2020 у справі № 291/99/17, від 30.09.2019 у справі № 638/18467/15-а, від 29.03.2023 у справі № 240/4170/19, від 16.01.2023 у справі № 823/1764/17.
Зазначає позивачка й про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм Порядку № 637, що зумовлене неврахуванням висновку Верховного Суду в постановах від 21.02.2020 у справі № 291/99/17, від 28.08.2018 у справі № 175/4336/16-а.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.07.2025 визначено склад колегії суддів: Тацій Л. В. (суддя-доповідач), Гриців М. І., Стеценко С. Г.
Верховний Суд ухвалою від 31.07.2025 залишив касаційну скаргу без руху, а ухвалою від 05.08.2025 відкрив касаційне провадження у справі.
У зв`язку зі звільненням судді - члена колегії суддів ОСОБА_3 у відставку було проведено повторний автоматизований розподіл справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2026 визначено склад колегії суддів: Тацій Л. В. (суддя-доповідач), Бевзенко В. М., Стеценко С. Г.
Відповідач не реалізував право подати відзив на касаційну скаргу.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій установлено, що 28.05.2024 позивачка звернулась до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вказану заяву за принципом екстериторіальності було передано для розгляду до ГУ ПФУ в Рівненській області.
Управління рішенням від 04.06.2024 № 262840016466 відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Рішення мотивоване тим, що страховий стаж позивачки становить 29 років 09 місяців 13 днів. Зазначено, що до страхового стажу не зарахований період роботи з 05.01.1998 по 29.12.2003, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутня інформація щодо сплати внесків.
Вважаючи таку відмову у призначенні пенсії протиправною, а свої права порушеними, позивачка звернулась до суду з цим позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Відповідно до частин першої та другої статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд перевірив наведені у касаційній скарзі доводи позивачки, правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Статтею 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Згідно з абзацом першими частини першої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» набрав чинності 01.01.2004.
За змістом статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» затвердив Порядок № 637.
Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно із статтею 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до статті 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.
У постановах від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 17.07.2019 у справі № 144/669/17, від 23.03.2020 у справі № 535/1031/16-а, від 28.05.2021 у справі №591/3839/16-а, від 30.12.2021 у справі №348/1249/17, від 27.02.2022 у справі №620/3754/18, від 11.10.2023 у справі № 340/1454/21 Верховний Суд дійшов висновку, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки воно здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Крім того, Верховний Суд неодноразово наголошував, що позбавлення позивача соціальної захищеності та пенсійного стажу у зв`язку з невиконанням підприємством обов`язку зі сплати внесків до Пенсійного фонду України, суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Наявність чи відсутність сплати страхових внесків роботодавцем не спростовує самого факту виконання позивачем трудових обов`язків.
З урахуванням зазначеного вище правового регулювання та висновків Верховного Суду колегія суддів визнає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про протиправність незарахування до страхового стажу позивачки періоду її роботи з 05.01.1998 по 29.12.2003 менеджером з продажу в Малому підприємстві «Дір».
Водночас апеляційний суд підставою для відмови в задоволенні позову визнав ту обставину, що інформація про Мале підприємство «Дір» була внесена до Державного реєстру 19.12.2005. Однак, вказана обставина не була підставою для відмови відповідачем у призначенні пенсії позивачки, тобто суд встановив нову самостійну підставу для незарахування згаданого періоду роботи позивачки та знову ж таки переклав на неї відповідальність за неналежно/невчасно проведену реєстрацію юридичної особи.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачем будь-яких дій з метою перевірки актуальності зазначеної в довідці інформації та, відповідно, докази на спростування останньої, на чому цілком обґрунтовано наголосив суд першої інстанції.
Як висновок, колегія суддів вказує на підтвердження під час касаційного перегляду справи доводів позивачки про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуальних норм, внаслідок чого суд дійшов помилкового висновку про правомірність спірного у цій справі рішення Управління та, як наслідок, про відсутність підстав для задоволення позову.
Натомість суд першої інстанції, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права.
Відповідно до статті 352 КАС суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Ураховуючи те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив процесуальні норми, що призвело до скасування судового рішення, яке відповідає закону, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність скасування постанови суду апеляційної інстанції повністю та залишення в силі рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2025 скасувати.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05.08.2024 залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	Л.В. Тацій В.М. Бевзенко   С.Г. Стеценко