ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6659/24  Номер провадження 22-ц/814/3464/25	Головуючий у 1-й інстанції Гольник Л. В.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 листопада 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Чумак Т.В.
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Шевченківського районного суду м.Полтави від 04 липня 2025 року, постановлене суддею Гольник Л.В.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

в с т а н о в и в:
25.06.2024 ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулося в суд із указаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором №97420892000 від 26.02.2021 у розмірі 56 602,69 грн. та судовий збір, який склав 2 422,40 грн.
В обґрунтування підстав позову зазначає, що 26.02.2021 між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №97420892000. За умов такого договору сторони зобов`язання погодили: сума кредиту: 50 000,00 грн.; строк дії ліміту кредитування – 24 місяці; процентну ставку 0,00001% річних; за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у розмірі 7,00001% річних. 
Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав позичальнику грошові кошти в обсязі та у строк, визначений умовами цього договору. Натомість, відповідач у порушення положень договору та вимог статей 509, 526, 1054 ЦК України, користуючись коштами наданими йому банком, не виконав своєчасно та у повному обсязі свої зобов`язання - не вносив платежі, передбачені умовами договору, на повернення отриманих коштів, також сплату процентів за користування кредитом. У зв`язку із відсутністю здійснення платежів на виконання умов договору у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 56 602,69 грн., із якої: 30 002,69 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 26 600,00 грн. - заборгованість за комісією. 
23.01.2023 між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу №235, за яким останній набув право вимоги до ОСОБА_1 за договором №97420892000 від 26.02.2021.
       Позивачем вжито заходів досудового врегулювання спору та направлено позичальнику досудову вимогу про погашення кредитної заборгованості, яка залишена останнім без належного реагування. Із підстав викладеного позивач просить суд захистити порушене право згідно із заявленими позовними вимогами.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Полтави від 04.07.2025 позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором №97420892000 від 26.02.2021 у сумі 56 602,69 грн. та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн.
       Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем доведено факт укладення договору та погодження позичальником істотних умов зобов`язання, які відповідачем належним чином не виконуються, унаслідок чого утворилася заборгованість, заявлена позивачем до стягнення та не спростована відповідачем.
       Не погодившись із таким рішенням відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати.
       Вважає наданий позивачем розрахунок заборгованості неналежним доказом, оскільки він не містить нарахування за кожною сумою в розрізі кожного періоду нарахування, а також відомостей про внесенні ним платежі.
       Зазначає, що в суді першої інстанції ним було заявлено клопотання про витребування у позивача обґрунтованого розрахунку заборгованості, яке безпідставно залишено без належного реагування. 
       Звертає увагу, що наданий позивачем Витяг з Реєстру боржників до договору факторингу є нечитабельним, а якість відтиску печатки не дозволяє установити її приналежність ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». Натомість відтиск печатки АТ «Укрсиббанк» є деформованим та відрізняється за формою від печаток, що мітяться на решті доказів.
       Просить врахувати, що ним в суді першої інстанції було заявлено клопотання про витребування оригіналу письмового доказу – Витягу з Реєстру боржників до договору факторингу, але районний суд його не вирішив. 
       Вважає передчасними висновки суду першої інстанції щодо підставності стягнення заборгованості за кредитним договором, розмір якої не підтверджений належними доказами, тоді як факт відступлення права вимоги ґрунтується на фальсифікованих доказах.
       Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15.09.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено до розгляду без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 29.09.2025.
       26.09.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а оскаржуване удове рішення без змін, як законне та обґрунтоване. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в межах вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 26.02.2021 між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №97420892000.
Підписуючи цей договір позичальник погодився із викладеними у Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників АТ «Укрсиббанк» з можливістю відкриття і розрахунково-касового обслуговування карткових рахунків, які розміщення для ознайомлення на сайті www.my.ukrsibbank.com та на інформаційних стендах у приміщеннях установ банку та оприлюднені у газеті «Урядовий кур`єр» №105 09.06.2017 (зі змінами та доповненнями): умовами надання споживчого кредиту позичальнику, його обслуговування і погашення; умовами відкриття та розрахунково-касового обслуговування поточних карткових рахунків (п.1.1. договору).
Правила після підписання сторонами договору стають його невід`ємною частиною. Підписуючи договір сторони підтверджують, що досягли згоди за усіма істотними умовами договору, які викладені у цьому догові та в Правилах. Підписи сторін за цим договором вважається одночасно підписами під правилами, при цьому, після підписання сторонами цього договору, Правила не підлягають додатковому підписанню сторонами і вступають в силу для сторін одночасно із підписанням цього договору (п.1.2. договору). 
За умов такого договору банк надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов цього договору та правил (п.2.1 договору).
Сума кредиту становить 50 000,00 грн. (п.3.1. договору). Кредит надається позичальнику для особистих потреб на споживчі цілі шляхом перерахування в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1 , відкритий у банку, до якого випущено платіжну картку. Умови відкриття поточного рахунку, до якого випускається платіжна картка, та випуску платіжної картки обумовлюється в окремому договорі, що укладається між банком та позичальником (п.3.3. договору).
Позичальник зобов`язується повертати кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення ануїтетних платежів відповідно до графіка платежів, що викладений у додатку №1 до договору, але в будь-якому випадку кредит повинен бути повернутий не пізніше 25.02.2023 (п.3.5. договору).
Процентна ставка за договором встановлена у розмірі 0,00001% річних (п.3.8. договору). За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка в розмірі 7,00001% річних. Такий розмір процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором, та починає нараховуватися на прострочену суму основного боргу з дати виникнення прострочення, а саме з наступного дня після дня несплати або не повної сплати платежу встановленого у договорі і нараховується до моменту погашення такої заборгованості (п.3.9. договору). Позичальник сплачує банку комісії відповідно до умов цього договору та додатку №1 до договору, який є його невід`ємною частиною (п.3.11. договору)./а.с.143/ 
Додатком №1 до Договору №97420892000 від 26.02.2021 є умови нарахування комісії та графік платежів, визначення орієнтовної загальної вартості кредиту./а.с.147-148/
Передувало укладенню такого договору ознайомлення позичальника із Паспортом споживчого кредиту-інформаційним листом. Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартизована форма)./а.с.149-150/
       23.01.2023 між АТ «Укрсиббанк» (клієнт) та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (фактор) укладено договір факторингу №235, згідно з умовами якого АТ «Укрсиббанк» відступає ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників./а.с.11/
       Згідно з пунктом 643 витягу з реєстру боржників до договору факторингу №235 клієнт передав, а фактор прийняв на умовах, визначених договором, права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 26.02.2021 №97420892000 на загальну суму 56 602,69 грн./а.с.9/
       Відповідно до платіжної інструкції від 23.01.2023 №69860 ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» сплатив АТ «Укрсиббанк» суму фінансування під відступлене право вимоги згідно з договором факторингу від 23.01.2023 №235 у розмірі 1 607 658,90 грн./а.с.8/
       ТОФ «ФК «Кредит-Капітал» складено розрахунок заборгованості за кредитним договором №97420892000 від 26.02.2021 стосовно позичальника ОСОБА_1 у загальному розмірі 56 602,69 грн., із яких: 30 002,69 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 26 600,00 грн.- заборгованість за комісією./а.с.13/
       05.09.2024 АТ «Укрсиббанк» надано суду виписку по рахунку  НОМЕР_1 та за кредитним договором №97420892000 від 26.02.2021 ОСОБА_1 за період із 26.02.2021 по 23.01.2023./а.с.62-99/
       Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив із того, що позивачем доведено належними доказами, не спростованими відповідачем, факт укладення кредитного договору. Відтак, погодивши істотні умови кредитування, позичальник зобов`язання за ними належним чином не виконав, унаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 56 602,69 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, як правонаступника кредитора.
       Апеляційний суд із висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують та зводяться до загального цитування норм матеріального права безвідносно до фактичних обставин справи, якими підтверджено обізнаність позичальника з істотними умовами кредитування та їх неналежне виконання позичальником. 
       Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
       За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі (частина друга статті 639 ЦК України).
Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
У відповідності до положень статей 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. 
При цьому належність виконання зобов`язання є предметом доказування і у справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформульованої у справі №913/618/21 від 08.06.2022.
       Згідно з частинами першою - четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
       Згідно із позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою у справі №129/1033/13-ц від 18.03.2020, принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Відповідно, цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Із матеріалів справи убачається, що 26.02.2021 відповідач підписав договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №97420892000, невід`ємною частиною якого є Додаток №1, який містить чітко визначені та доступні для розуміння споживача послуг істотні умови кредитування. 
Підписанням такого правочину відповідач підтвердив своє вільне волевиявлення на укладення договору, розмір кредиту, процентної ставки та комісії.
Доказів на підтвердження наявності у позичальника на момент підписання договору заперечень щодо умов кредитування, матеріали справи не містять. Більш того, до звернення правонаступника кредитора в суд із відповідним позовом, відповідач не надав доказів його повного чи часткового виконання, не ставив під сумнів умови кредитування та не оспорював такий правочин. 
Доводи апеляційної скарги, що заявлений позивачем до стягнення розмір заборгованості не містить детального розрахунку його складових та відомостей про вчинені ним платежі, колегія суддів до уваги не приймає. При цьому враховує наступне. 
       Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
       Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
       Верховний Суд у справі №554/4300/16-ц наголосив, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки по картковим рахункам можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
       У межах заявленого спору на підтвердження розміру заборгованості, позивачем, окрім її розрахунку, вжито заходів для витребування виписки по картковому рахунку, із якої убачається, що відповідач активно користувався кредитними коштами. Факт отримання кредитних коштів позичальником не заперечується і доказів, які б підтверджували наявність платежів не врахованих кредитором чи його правонаступником при визначенні розміру стягнення, матеріали справи не містять. 
При цьому, колегія суддів ураховує позицію Верховного Суду, сформовану у справі №159/2146/15-ц від 26.09.2018, за змістом якої: «колегія суддів вважає безпідставними посилання апеляційного суду, як на законність підстави для відмови у задоволенні позову банку на недоведення суми заборгованості, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти».
За встановлених обставин колегія суддів погоджується із висновками районного суду про наявність правових підстав щодо стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту та комісією, розмір яких погоджено при підписання позичальником кредитного договору. 
       Стосовно наявності у позивача, як правонаступника первинних кредиторів, права вимоги до боржника, колегія суддів зазначає наступне
       Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Згідно із статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
       У відповідності до статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
       За змістом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постанові Верховного Суду від 04.12.2018 (справа №10/5026/995/2012) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
       Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення (постанова Верховного Суду від 14.06.2023 у справі №755/15965/17).
       У постанові Верховного Суду від 18.10.2023 у справі №905/306/17 сформовано висновок, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012).
       При визначенні дійсності вимоги також підлягають застосуванню норми статті 204 ЦК України, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, поки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Наведене відповідає сталій позиції Верховного Суду, зокрема, сформованій у справах №916/1171/18 від 16.04.2019, №910/8682/18 від 14.11.2018, №904/8978/17 від 30.08.2018.
       Апеляційний суд приймає до уваги, що позичальник не оскаржував договір факторингу та не надав суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про недійсність переданих вимог, в силу прямого припису статті 204 ЦК України.
       Отже, такий договір факторингу є чиним, його дійсність ніким не оспорена, а тому підлягає виконанню.
       Доводи апеляційної скарги, що у справі відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували набуття позивачем права вимоги за кредитним договором, колегія суддів відхиляє, як такі, що не відповідають дійсним обставинам справи. При цьому, колегія суддів ураховує, що сумніви позичальника щодо відповідності копії Витягу Реєстру боржників його оригіналу не містять правового підґрунтя. Тоді як у справі наявні належним чином засвідчені копії письмових доказів, які у своїй сукупності (договір факторингу, витяг з реєстру боржників, а також докази на підтвердження оплати за договором) підтверджують права позивача та доцільність їх судового захисту. Натомість, якість роздруківок додатків до позовної заяви поданої через систему «Електронний суд» зумовлена технічними можливостями суду та жодним чином не свідчать про фальсифікацію доказів. 
       Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах, зводяться до загального цитування норм процесуального закону та за правилами статті 376 ЦПК України не є підставою для скасування судового рішення. 
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Із огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м.Полтави від 04 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя                                                                Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                Ю.В. Дряниця

                                                                               О.В. Чумак