Справа № 352/1587/25 
Провадження № 22-ц/4808/160/26 
Головуючий у 1 інстанції КУЗЬМЕНКО С. В. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів: Девляшевського В.А., Луганської В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Рогів Тетяни Романівни на заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2025 року, ухвалене судом у складі головуючого судді Калиновського М.М., у м. Івано-Франківськ, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

у с т а н о в и в:

09 липня 2025 року позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування зазначала, що 06 серпня 2021 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. У шлюбі народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Тисменицького районного суду від 25 листопада 2024 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. 
На даний час, малолітня дочка проживає разом з матір`ю та перебуває на її повному утриманні.
Відповідач зовсім не приймає участь у вихованні дочки. Протягом тривалого часу він не надає жодної матеріальної допомоги, не виходить на контакт, не цікавиться життям дитини.
Позивачка вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку на дитину, оскільки працевлаштований, має можливість матеріально утримувати дочку, та відсутні протипоказання щодо стану його здоров`я.
Позивачка вважає, що аліменти варто стягувати з 07 червня 2024 року, оскільки нею вживались заходи щодо отримання аліментів - подала заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів з відповідача. Проте ухвалою Тисменицького районного суду від 05 вересня 2024 року по справі №352/1663/24 у видачі судового наказу було відмовлено з підстав неможливості встановити зареєстроване місце проживання відповідача.
Просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи з 07.06.2024 року і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області заочним рішенням від 30 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнив.
Вирішив стягувати щомісячно із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі частки заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 липня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття та стягнув на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 211 гривень 20 копійок.
Не погоджуючись із вказаним рішенням у частині визначення періоду з якого необхідно стягувати аліменти, представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Рогів Т.Р. звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою.
Апеляційна скарга мотивована тим, що, звертаючись до суду з позовом, позивач на підставі ч.2 ст.191 ЦК України просила суд стягнути аліменти з відповідача ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , починаючи з 07.06.2024 року, з урахуванням того, що нею вживалися заходи щодо стягнення аліментів з відповідача. Як на докази вжиття таких заходів вона посилалася, зокрема, на подану 07.06.2024 року до суду заяву про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів в судовому порядку і дата подання цієї заяви підтверджується фіскальним чеком АТ «Укрпошта». Також наводились обставини того, що вжиттю заходів щодо стягнення аліментів з відповідача передували висловлені в телефонному режимі численні вимоги позивача до відповідача про надання коштів на утримання дитини, які відповідачем були проігноровані та вчинені дії щодо неможливості подальшого зв`язку з ним, не повідомивши ні місця свого перебування, ні роботи. Приймаючи рішення в частині строку, з якого необхідно стягувати аліменти, суд першої інстанції зазначив, що належних та достатніх доказів того, що позивач раніше вживала заходів щодо одержання від відповідача аліментів на утримання дочки, суду не надано, як і не надано доказів ухилення відповідача від сплати аліментів. Також суд відхилив посилання позивача на звернення із заявою про видачу судового наказу через її не оскарження заявником та тривалість строку між поданими заявами і позовом про стягнення аліментів. Такі висновки суду апелянт вважає помилковими, адже вони суперечать нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та власне інтересам малолітньої дитини.
Щодо періодів між зверненнями до суду зазначає, що позивач діє в інтересах дитини, яку самостійно виховує і утримує матеріально, без жодної допомоги сторонніх осіб. На момент первинного звернення із заявою дитині було тільки 2,5 роки, крім того дитина має незадовільний стан здоров`я. у зв`язку з необхідністю працювати та бути постійно з дитиною, проводити її лікування, позивач не мала змоги ініціювати повторні процедури стягнення аліментів. Відсутність змоги позивача до вчинення таких дій не може слугувати для відповідача додатковим «реабілітаційним заходом» для звільнення від сплати аліментів за цей період, адже він, як батько, взагалі не виконує свого обов`язку. Представник апелянта вважає, що суд мав взяти до уваги і ту обставину, що відповідач ужив заходів для унеможливлення будь-якого зв`язку з ним, приховує місце роботи і перебування та, будучи працездатним, має кошти на надання матеріального утримання своїй дитині.
З огляду на вищевказане вважає, що наявні підстави для застосування ч.2 ст.191 СК України та стягнення аліментів за минулий час, а саме з 07.06.2024 року.
Просить змінити рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2025 року в частині визначеного цим рішенням періоду стягнення аліментів та визначити початок строку стягнення аліментів з 07.06.2024 року.

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Пунктом 1 частини 4 статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах , що виникають з сімейних відносин, крім, зокрема, спорів про стягнення аліментів.
Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд прийшов до наступного висновку.
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Рішення суду в частині розміру присуджених до стягнення аліментів не оскаржується, а тому відповідно до приписів ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегією суддів не переглядається.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»,  у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд установив, що 06 серпня 2021 року укладено шлюб між позивачем та відповідачем. 
У шлюбі у сторін народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
25 листопада 2024 року розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, що підтверджується рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2024 року у справі №352/1664/24.
05 вересня 2024 року ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області у справі №352/1663/24 відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з відповідача аліментів в зв`язку із неможливістю встановити його зареєстроване місце проживання відповідача.
На даний момент сторони спільно не проживають, дочка перебуває на утриманні матері. Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання осіб, позивач та її дочка, ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішуючи даний позов, суд першої інстанції, враховуючи обов`язок обох батьків утримувати дітей, а також визначеного в цій конкретній справі щомісячного розміру видатків на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнув аліменти в розмірі частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Щодо періоду стягнення аліментів суд установив, що належних та достатніх доказів того, що позивачка раніше вживала заходів щодо одержання від відповідача аліментів на утримання дочки, суду не надано, як і не надано доказів ухилення відповідача від сплати аліментів. Суд відхилив посилання позивача на звернення із заявою про видачу судового наказу, оскільки, звернувшись до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи при розгляді заяви про видачу судового наказу, отримана інформація не дала можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) ОСОБА_2 ..
Ухвала про відмову у видачі судового наказу позивачем не оскаржувалась. Позивачка після постановлення цієї ухвали тривалий строк (з 05 вересня 2024 року до 09 липня 2025 року) не вживала заходів щодо звернення до суду про стягнення з відповідача аліментів. Позовна заява надійшла до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області 09 липня 2025 року, у зв`язку із чим суд присудив стягувати аліментів з цієї дати.

Перевіривши матеріали справи у межах вимог апеляційної скарги щодо зміни оскарженого рішення у частині визначення періоду стягнення аліментів, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Питання стягнення аліментів за минулий час врегульовано ч.2 ст. 191 СК України.
Частиною 2 статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання, тобто, пряму відмову від надання утримання, а також різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою свого дійсного розміру заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язку по утриманню.
Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто, свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини.
Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, на що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема, в постановах від 19 грудня 2019 у справі №635/6268/18; від 27 січня 2020 року у справі №672/198/19; від 29 січня 2020 року у справі №756/14483/18; від 20 березня 2024 року у справі № 235/101/21.
Присудження аліментів за минулий час являється правом, а не обов`язком суду, з позовом до якого звернувся позивач. Суд, виходячи із конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, може присудити аліменти на утримання дитини за минулий час, у межах десятирічного строку, або відмовити у задоволенні таких позовних вимог.
Обов`язок доказування у даній категорії справ покладено саме на позивача, отже, саме позивач має довести не лише факт направлення офіційних звернень, а факт умисного ухилення від виконання обов`язку по утриманню дітей після отримання відповідного звернення. Тобто, позивач має не лише підтвердити факт надіслання офіційного звернення про необхідність виконати обов`язок по утриманню дітей, а й факт отримання або відмову в отриманні такого звернення, що підтверджуватиме ухилення особи від виконання обов`язку.
Позивач має надати суду докази того, що, вчиняючи дії тим чи іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язку по утриманню.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1, 2 статті 77 ЦПК України).
Як передбачено статтями 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Суд встановив, що відповідач добровільно не надає необхідних для дитини коштів.
З позовом до суду про стягнення аліментів позивач звернулася 09 липня 2025 року.
07 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини. 05 вересня 2024 року ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області у справі №352/1663/24 відмовлено у видачі судового наказу.
Як вбачається із позовної заяви, матеріально-правова вимога про стягнення аліментів за минулий час, в порядку ст. 191 СК України, позивачем не підтверджена та не обґрунтована.
Сам факт звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів не є таким доказом, адже у видачі судового наказу ОСОБА_1 було відмовлено і протягом тривалого періоду часу позивач не здійснювала жодних дій щодо одержання аліментів від відповідача.
Докази щодо наявності будь-яких звернень з боку позивача до відповідача з приводу виконання обов`язку з утримання дочки і його відмови у цьому, ухилення від виконання своїх обов`язків відсутні.
Встановивши, що ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача з моменту отримання відмови у видачі судового наказу, а відповідач ухилявся від їх сплати, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог в цій частині.
Надані позивачкою до апеляційної скарги виписки з медичної карти дитини, яка в періоди 21.11.2024 р., з 13.02.2025 по 21.02.2025рр., з 24.03.2025 по 04.04.2025рр. перебувала на амбулаторному та стаціонарному лікуваннях, результати аналізів та досліджень стану здоров`я дитини не є достатніми та належними доказами факту не здійснення позивачкою мір по стягненню аліментів за вказаний нею в позовній заяві період, крім того, такі докази не були подані до суду першої інстанції. 
Обставини, на які посилалася позивач при розгляді справи, судом першої інстанції дослідженні у повній мірі, у суді апеляційної інстанції будь-яких законних підстав для зміни рішення і стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки з 07 червня 2024 року позивач не навела.
Аргументи апеляційної скарги щодо оскарженої частини рішення зводяться до незгоди з висновком суду, однак не обґрунтовані належними доказами, тому не спростовують його.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування та порушення судом першої інстанції норм права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке в оскарженій частині відповідає вимогам права.
Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині без змін.
У частині розміру стягнутих аліментів рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, отже підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Рогів Тетяни Романівни залишити без задоволення.
Заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 20 січня 2026 року.

Судді Є.Є. Мальцева
В.А. Девляшевський 
В.М.Луганська