КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 372/1695/25
номер провадження №22-ц/824/2001/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 червня 2025 року /суддя Сташків Т.Г./
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Новомиргородський відділ державної виконавчої служби у Новоукраїнському районі Кіровоградської області про стягнення безпідставно отриманих коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти - аліменти на утримання дитини в розмірі 25 261,86 грн., а також понесені позивачем судові витрати.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 червня 2025 року позов задоволено повністю: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 25 261,86 грн. безпідставно отриманих коштів та 1 211,20 грн. судового збору. /а.с. 67-73/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову повністю.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянтка посилається на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що довідка державної виконавчої служби не містить обґрунтування причин сплати аліментів після припинення їх стягнення, а тому не може бути підставою для стягнення коштів. Позивач міг сплачувати або попередню заборгованість, або аліменти добровільно; кошти, стягнуті примусово, після зарахування на рахунок набувача перестають належати платнику. Вказувала, що обраний спосіб захисту (кондикція) не відповідає характеру спірних відносин. Суд порушив принцип змагальності, оскільки апелянтка не була належно повідомлена про судове засідання. Також посилалась на ст.ст. 1212, 1213, 1215 ЦК України про умови кондикційного зобов`язання та винятки щодо повернення аліментів як засобів до існування, сплачених добровільно без рахункової помилки та недобросовісності набувача. Наголошувала, що за ст. 179 СК України аліменти є власністю дитини.
Позивач ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення без змін, а скаргу - без задоволення. Заперечує доводи апелянтки, зазначаючи, що сплата аліментів здійснювалась примусово в рамках виконавчого провадження до набрання законної сили рішенням про припинення стягнення (27.09.2023). Апелянтка була належно повідомлена про розгляд справи та подавала відзив і клопотання про розгляд без її участі; кошти отримані безпідставно, оскільки підстава відпала з 28.04.2021, а апелянтка не довела цільового використання аліментів на дитину та є недобросовісним набувачем. Також посилається на ст.ст. 1212, 1215 ЦК України, ст. 179 СК України, ст. 188 СК України про звільнення від утримання лише за рішенням суду; преюдиціальність фактів з попередньої справи № 395/1083/20; практику Верховного Суду щодо добросовісності та кондикції.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 16.03.2015 року у справі № 395/234/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 в розмірі 600 грн. щомісячно на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 13.02.2015 року до досягнення нею повноліття.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19.01.2023 року у справі № 395/1083/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27.09.2023 року та постановою Верховного Суду від 29.08.2024 року, визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_2 ; припинено стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки починаючи з 28.04.2021 року; стягнуто аліменти з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Згідно з довідкою Новомиргородського ВДВС від 09.10.2023 року № 171, в період з 28.04.2021 по 27.09.2023 року з ОСОБА_2 стягнуто та перераховано ОСОБА_1 аліменти в розмірі 25 261,86 грн. в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа від 17.03.2015 року.
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції вірно керувався ст. 1212 ЦК України про те, що особа, яка набула майно за рахунок іншої без достатньої правової підстави або коли підстава згодом відпала, зобов`язана повернути його; ст. 1215 ЦК України про те, що аліменти не підлягають поверненню лише за умови добровільної виплати без рахункової помилки та недобросовісності набувача; ст. 179 СК України про те, що аліменти є власністю дитини та розпоряджаються ними виключно в її інтересах.
Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що спірні кошти набуті відповідачем за наявності підстави, яка згодом відпала (набрання законної сили рішенням про припинення стягнення з 28.04.2021); виплата здійснювалась примусово в рамках виконавчого провадження, а не добровільно; відповідачка не довела цільового використання коштів на дитину, яка з квітня 2020 року проживала з позивачем; відсутні підстави для застосування винятку ст. 1215 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм матеріального права є необґрунтованими. 
Апелянтка стверджує, що кошти не підлягають поверненню відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України, оскільки аліменти є засобами до існування та власністю дитини (ст. 179 СК України). Однак суд першої інстанції вірно встановив, що виплата аліментів здійснювалась примусово в рамках виконавчого провадження, а не добровільно, тому виняток, передбачений ст. 1215 ЦК України, не застосовується.
Крім того, відповідачка не надала доказів цільового використання отриманих коштів виключно в інтересах дитини, яка з квітня 2020 року постійно проживала з позивачем і перебувала на його утриманні. За таких обставин набувач аліментів є недобросовісним, оскільки знала про те, що відпала підстава для отримання аліментів (зміна місця проживання дитини та припинення стягнення з 28.04.2021), але не вжила заходів для припинення стягнення чи добровільного повернення коштів. Це суперечить принципу добросовісності (ч. 6 ст. 3 ЦК України).
Доводи апелянтки про порушення принципу змагальності та неналежне повідомлення про судове засідання спростовуються матеріалами справи: відповідачка подала відзив на позовну заяву 10 червня 2025 року та клопотання про розгляд справи без її участі 23 червня 2025 року /а.с. 63/, що свідчить про належне поінформування та активну участь у процесі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянтку.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 червня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: