Номер провадження: 22-ц/813/3029/25 
Справа № 522/23623/23
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2025 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,
за участю секретаря – Скрипченко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні майном та визначення порядку користування майном,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
11 грудня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення та визначення порядку користування майном.
Позовна заява вмотивована тим, що ОСОБА_2 , перебував в шлюбі з ОСОБА_1 . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2022 року шлюб розірваний. У період шлюбу до моменту ухвалення судом рішення про його розірвання за спільні кошти, ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_1 набули спірне майно, а саме: придбали квартиру АДРЕСА_1 , та квартиру АДРЕСА_2 . Квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 являються об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто ОСОБА_2 , його колишньої дружини - ОСОБА_1 . 3 огляду на зазначене просить здійснити поділ майна. Відповідачка, зайняла всі кімнати в квартирах, у зв`язку з чим позивач не має можливості користуватися своєю власністю, не має доступу до них, тому просить зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у користуванні квартирами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , шляхом передачі ОСОБА_2 комплекту ключів від вхідних дверей до вищевказаних квартир та вселення в них позивача. Крім того просить визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_3 для себе та відповідачки, однак квартиру АДРЕСА_4 просить виділити у користування лише собі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні майном та визначення порядку користування майном задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 77,0 кв.м. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 175,3 кв.м. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 та в квартиру АДРЕСА_2 . Встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , розміщеної на 3-му поверсі чотирьохповерхового будинку та яка являє собою окрему (загальну) квартиру, що складається з п`яти кімнат, житловою площею 125,6 кв.м, загальною площею 175,3 кв.м.:
- у користування ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 ) виділити: житлову кімнату 2-а площею 15,4 кв.м. та житлову кімнату 3-а-площею 18,9 кв.м., балкон-0,5 кв.м.;
- у користування ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ) виділити: 1-а кімната -13,6 кв.м., 4-а кімнтата-46,9 кв.м., 5-а кімнтата-30,8 кв.м., ванна кімната (санвузол)-3,7 кв.м., балком-1,1 кв.м.;
- кухню, ванну кімнату (вбиральню) та коридор залишити в загальному користуванні.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 15 567 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот шістдесят сім) гривень 20 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить:
- оскаржуване рішення в частині зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині;
-оскаржуване рішення в частині встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_2 , скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині;
- судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу, сплаченого позивачем ОСОБА_2 за позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: квартира АДРЕСА_1 та про визнання права власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: квартира АДРЕСА_2 , покласти на позивача ОСОБА_2 . Інші судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу розподілити пропорційно задоволених позовних вимог,
посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що:
1) позивач не довів, а суд не з`ясував чи є технічна можливість визначити запропонований ним порядок користування квартирою, тобто чи є такий порядок користування технічно можливим для обох сторін. За таких обставин суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, протиправно обмежившись лише вимогами позивача, коли мав вимагати у позивача висновок судового експерта, який підтверджує технічну можливість визначення порядку користування;
2) суд першої інстанції протиправно не взяв до уваги права інших осіб при ухваленні рішення в цій частині, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 .

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.
20 грудня 2024 року ОСОБА_2 подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що:
1) відповідач зайняла всі кімнати в квартирах, у зв`язку з чим позивач не має можливості користуватися своєю власністю та не має доступу до неї. Звертаю увагу суду на те, що в квартирах знаходяться особисті речі позивача, зокрема теплий одяг, персональна техніка, та речі індивідуального користування, до яких у нього також не має доступу, що значно ускладнює життя у зимовий період та призводить до недоцільних витрат;
2) доводи скаржника про те, що суд помилково вважав доведеним факт перешкоджання ОСОБА_1 позивачу у користуванні житлом, не надавала йому доступу до квартир, не віддавала ключі, не заслуговують на увагу, оскільки не підтвердженні належними та допустимими доказами.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 21 листопада 1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб.
Даний шлюб між сторонами було розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.02.2022 року у справі №522/24947/21, яке не оскаржувалось та набрало законної сили 12.03.2022 року (а.с. 14-15).
24 січня 2001 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_8 на підставі доручення, та від імені ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (Продавці), та ОСОБА_1 (Покупець) було укладено посвідчений державний нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Шепелюк Р.Ю. договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з двох кімнат загальною площею 77,0 кв.м., у тому числі житловою-45,9 кв.м. Зазначений договір зареєстрований в реєстрі за № 7-166 (а.с. 41-42)
Згідно з технічного паспорту, виготовленого 21.06.2002 року квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 77,0 кв.м., розташована на 1 поверсі 3 поверхового будинку та складається з 2 житлових кімнат площею 45,9кв.м., а саме: 1-26,4кв.м., 2-19,5кв.м.; кухні-5,9кв.м., ванної кімнати-2,2кв.м., туалету-1,3 кв.м., коридорів-1,9; 5.1; 3.1; 3.2кв.м., кладовки-8,4кв.м. (а.с. 43-45).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиногореєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 357254472 від 06.12.2023 року право власності на зазначенуквартиру АДРЕСА_4 зареєстроване за ОСОБА_1 18.05.2023 року (а.с. 62-63).
Також 18 вересня 2002 року між ОСОБА_11 , яка також діяла від імені ОСОБА_12 , на підставі доручення, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 (Продавці), та ОСОБА_1 (Покупець) було укладено посвідчений державний нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Шепелюк Р.Ю. договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , яка складається в цілому з 7 кімнат загальною площею 179,9кв.м., у тому числі житловою-134,3кв.м. Зазначений договір зареєстрований в реєстрі за № 7-2315 (а.с. 33-34)
Згідно з Свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_3 серії САЕ №573641, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 15.12.2011 року, посвідчено, що об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_6 , в цілому дійсно належить гр. ОСОБА_1 , на праві приватної власності. Об`єкт в цілому складається з приміщень, загальною площею 175,3 кв.м.м, житловою-125,6 кв.м., відображених у технічному паспорті від 27.09.2011 року.(а.с. 31)
Дане свідоцтво видане на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК в Одеській області від 06.12.2011 року № ОД14111095252, замість договору купівлі-продажу від 18.09.2002 року, посвідченого Шепелюк Р.Ю., державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори в реєстрі за № 7-2315, зареєстрованого ОМБТІ та РОН від 18.09.2002 року № 460пр стор. 66р 407.
Згідно з технічного паспорту, виготовленого 20.12.2011 року квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 175,3 кв.м., розташована на 3 поверсі 4 поверхового будинку та складається з 5 житлових кімнат площею 125,6кв.м., а саме: 1-13,6кв.м., 2-15,4кв.м., 3-18,9 кв.м., 4-46,9 кв.м., 5-30,8 кв.м.; кухні-8,4кв.м., ванної кімнати, санвузла-10,5кв.м., 3,7 кв.м., балкону-0,5кв.м., 1,1 кв.м (а.с. 35-37)
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 357251122 від 06.12.2023 року право власності на зазначену квартиру АДРЕСА_3 зареєстроване за ОСОБА_1 19.12.2011 року на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_4 , 15.12.2011, Виконавчий комітет Одеської міської ради. (а.с. 60-61)
Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.
Статтею 57 СК України встановлено, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України).
У статті ст. 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК України); майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів (ст. 175 СК України); земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними (ст. 89 ЗК України); квартира (будинок), передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у їх спільну сумісну власність (ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ); приміщення загального користування, опорні конструкції багатоквартирного будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у багатоквартирному житловому будинку - належать співвласникам будинку (ч. 2 ст. 382 ЦК України); майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 СК України).
Як роз`яснено в п.п. 23, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ст. 61 СК України).
Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.
Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.
Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 334/4220/18 (провадження № 61-19010св20), від 07 липня 2021 року у справі № 760/18983/16 (провадження № 61-16673св20), у постанові Верховного суду від 23.02.2023 року у справі № 405/3776/19.
Будь-яких належних та допустимих доказів з боку відповідачки що спірне майно є особистою приватною власністю дружини, суду взагалі не надано, у зв`язку з чим суд не вбачає заперечення адвоката відповідачки належними і обґрунтованими, і не приймає до уваги.
Таким чином, вказані квартири придбані під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 згідно ст. 60 СК України.
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.
Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.
Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Аналізуючи вказані норми матеріального права в сукупності, суд вбачає, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини виходячи зі ст. 70 СК України, є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення викладені у ч. 2 ст. 372 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Щодо вимог про усунення перешкод у користуванні майном, вселення та визначення порядку користування.
Відповідно до ст. 155 ЖК України власник квартири не може бути позбавлений права користування квартирою, крім випадків передбачених законодавством України.
Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом.
За правилами ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Підставою вимог про усунення перешкод у користуванні майном, вселення та визначення порядку користування позивач зазначає, що відповідачка не надає йому доступу до квартир, не віддає ключі, зняла його без його відома з реєстрації.
У підтвердження цих доводів до матеріалів справи з боку позивача були надані вимога-претензія до ОСОБА_1 від 05.12.2023 з доказами направлення даної вимоги відповідачці (а.с. 52-54), протокол ДОП СП Відділення поліції № 1 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області капітана поліції Лисого С.М. від 10.11.2023 року про прийняття усної заяви ОСОБА_2 (а.с. 57)
Факт таких звернень до правоохоронних органів та зняття позивача з реєстрації проживання відповідачкою не спростовано.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно вважав, що ці доводи є належними, що свідчать про не допуск до майна, на яке він також має право як співвласник, а тому такі вимоги підлягають задоволенню (усунення перешкод у користування квартирами та вселення).
Проте, враховуючи задоволення вимоги про вселення, суд першої інстанції правильно не вбачав підстав для задоволення вимог про передачу ключів від квартири, оскільки такий спосіб захисту не є належним та ефективним.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц дійшла висновку про те, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном.
Із врахуванням вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що відповідачка перешкоджає позивачу у вільному володінні та користуванні спірною квартирою, співвласником якої він є, чим порушуються права та законні інтереси позивача на вільне володіння власністю, тому його права, як співвласника житла, підлягають захисту, а саме шляхом вселення позивача до спірних квартир та зобов`язання відповідачки не чинити перешкод у користуванні спірними квартирами.
У силу статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Щодо встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_2 .
Виходячи з того, що сторони є власниками квартири АДРЕСА_2 у рівних частках, то позивач як співвласник квартири, має право користуватися належною йому частиною квартири.
Згідно з технічного паспорту, виготовленого 20.12.2011 року квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 175,3 кв.м., розташована на 3 поверсі 4 поверхового будинку та складається з 5 житлових кімнат площею 125,6 кв.м., а саме: 1-13,6 кв.м., 2-15,4 кв.м., 3-18,9 кв.м., 4-46,9 кв.м., 5-30,8 кв.м.; кухні-8,4 кв.м., ванної кімнати, санвузла-10,5 кв.м., 3,7 кв.м., балкону-0,5 кв.м., 1,1 кв.м (а.с. 35-37).
Таким чином, виходячи із наведеного, суд першої інстанції правильно вважав за можливе прийняти визначений позивачем порядок користування зазначеною квартирою, а саме:
- у користування ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 ) виділити: житлову кімнату 2-а площею 15,4 кв.м. та житлову кімнату 3-а-площею 18,9 кв.м., балкон-0,5 кв.м.;
- у користування ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ) виділити: 1-а кімната -13,6 кв.м., 4-а кімнтата-46,9 кв.м., 5-а кімнтата-30,8 кв.м., ванна кімната (санвузол)-3,7 кв.м., балком-1,1 кв.м.;
- кухню, ванну кімнату (вбиральню) та коридор залишити в загальному користуванні.
Щодо встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 суд обґрунтовано відмовив у таких вимогах, оскільки згідно вище перелічених норм закону власник має право користуватися своїм майно, а отже спірною квартирою АДРЕСА_4 мають право користуватися як позивач, так і відповідачка.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження № 61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Суд першої інстанції правильно вважав, що позивач надав належні та допустимі докази, у зв`язку з чим позов є обґрунтованим та підлягає задоволення, окрім вимоги про надання йому в користування всієї квартири АДРЕСА_1 .
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.
Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів звертає увагу на таке.
Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства відноситься, зокрема принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.
Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена в статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Принцип диспозитивності (від пізньолатинського dispositivus – той, що розпоряджається) судочинства полягає у можливості осіб, які беруть участь у справі, вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів, державних і громадських інтересів.
Розглядаючи принцип цивільного судочинства через призму ролі суду в процесі, колегія суддів наголошує, що суд дійсно має владні повноваження у процесі провадження по справі, керуючи ходом судового засідання, забезпечуючи додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками цивільного процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовуючи судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи як це передбачено нормами процесуального закону.
Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (стаття 11 ЦПК України).
Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на те, що суд мав вимагати у позивача проведення експертизи є неспроможними з огляду на положення цивільного процесуального законодавства.
Крім того, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_18 в апеляційній скарзі не заявляла будь-яких клопотань про призначення експертизи для підтвердження своїх доводів апеляційної скарги. Також відповідач під час розгляду справи у суді першої Інстанції, ні під час розгляду у суді апеляційної інстанції не запропонувала свій порядок користування спірними квартирами, та того ж не зверталась до суду із відповідними клопотання про призначення експертиз.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що «суд першої інстанції протиправно не взяв до уваги права інших осіб при ухваленні рішення в цій частині, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 », то колегія суддів зазначає, що відповідачем жодними належними і допустимими доказами не доведено факт проживання цих осіб у спірному житловому приміщенні.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Колегія суддів зазначає, що з врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість виготовлення повного судового рішення у строки, передбачені національним законодавством, а також застосування стабілізаційних графіків відключення світла, апеляційної інстанції було здійснено виготовлення повного тексту судового рішення 24 грудня 2025 року.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2024 року залишити без задоволення.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 24 грудня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева