Справа № 177/2420/24
Провадження № 1-кп/177/44/26 
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2026 року м. Кривий Ріг
Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , 
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_11 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Кривому Розі Дніпропетровської області кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 04 вересня 2024 року за № 42024041330000715, за обвинуваченням:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Орджонікідзе Дніпропетровської області, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової служби за призовом під час загальної мобілізації, який на час скоєння кримінального правопорушення перебував на посаді навідника 2 відділення охорони взводу охорони військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», раніше судимого вироком Покровського міського суду Дніпропетровської області від 25.11.2025 за ч.2 ст. 289, ч.4 ст. 185 КК України, ч.1,2 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців позбавлення волі з конфіскацією майна,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України
встановив:
ОСОБА_10 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час загальної мобілізації військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_2 , перебуваючи на посаді навідника 2 відділення охорони взводу охорони військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні солдат, діючи в умовах воєнного стану, з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, маючи військовий обов`язок нести військову службу, у порушення вимог ст.ст. 6, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999 року, та ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999 року, 13 серпня 2024 року приблизно о 19:00 годині був відсутнім під час перевірки особового складу, тобто самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 , командуванню про причини свого вибуття ОСОБА_10 не доповів, хоча об`єктивно повинен був і міг це зробити, а став проводити час на власний розсуд поза межами місця несення служби, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину чи звернення до органів військового управління за наявності реальної можливості для цього, поки, усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, солдат ОСОБА_10 07 жовтня 2024 року добровільно та з власної ініціативи прибув до Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, чим припинив вчиняти кримінальне правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби (військове кримінальне правопорушення),
Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч. 5 ст. 407 КК України – самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби).
На початку розгляду обвинувального акту обвинувачений ОСОБА_10 не визнав вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, однак в подальшому вину, за обставин, зазначених в обвинувальному акті, визнав в повному обсязі, у скоєному кається. В судовому засіданні з приводу пред`явленого обвинувачення пояснив, що після повномасштабного вторгнення ворожих військ, він був призваний для несення військової служби в Збройних Силах України за мобілізацією. Проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в званні «солдат». 13 серпня 2024 року він свідомо, розуміючи всі наслідки свого вчинку, самовільно залишив місце несення служби – військову частину НОМЕР_1 . Командир його відпускав на три дні з п`ятниці по неділю. Після обіду в неділю він мав повернутися до військової частини. Не повернувся на службу, так як боявся, що його уб`ють при виконанні бойового завдання. При цьому він розумів, що порушує встановлений порядок несення військової служби. В жовтні 2024 року він самостійно прибув до Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону. При призначенні покарання просив суворо не карати. 
Покази обвинуваченого ОСОБА_10 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого злочину підтверджується, окрім зазначених показань, сукупністю зібраних у ході досудового розслідування та безпосередньо досліджених у судовому засіданні доказів.
Як слідує з витягу з ЄРДР № 42024041330000715 від 04.09.2024, військовослужбовець військової служби за призивом під час загальної мобілізації військової частини НОМЕР_1 навідник 2 відділення охорони взводу охорони солдат ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діючи в умовах воєнного стану, 13.08.2024 без поважних причин самовільно залишив пункт дислокації підрозділу, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та відсутній на службі по теперішній час; правова кваліфікація ч. 5 ст. 407 КК України (м.к.п. а.с. 1).
З повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 03.09.2024 вбачається, що ТВО командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_12 просить внести відомості про вчинення військовослужбовцем ОСОБА_10 кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань (м.к.п. а.с. 13-16).
З акту службового розслідування від 01.09.2024 вбачається, що за порушення ст.ст. 11, 16, 26, 28, 30, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ОСОБА_10 оголошено про притягнення до дисциплінарної відповідальності у зв`язку з його відсутністю на військовій службі з 13 серпня 2024 року в умовах воєнного стану (м.к.п. а.с. 17-22).
З рапорту командира взводу охорони військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_13 від 13.08.2024 вбачається, що ОСОБА_10 13.08.2024 о 19-00 год. під час вечірнього шикування особового складу був відсутній, на телефонні дзвінки не відповідає (м.к.п. а.с. 23).
З наказу тво командира військової частини НОМЕР_1 №31 від 13.08.2024 вбачається, що з метою встановлення причин та умов відсутності ОСОБА_10 з 13 серпня 2024 року в умовах воєнного стану на військовій службі призначено службове розслідування (м.к.п. а.с. 24-25).
З наказу тво командира військової частини НОМЕР_1 №57 від 01.09.2024 вбачається, що за результатами службового розслідування, внаслідок порушень ст.ст. 11, 16, 26, 28, 30, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ОСОБА_10 притягнено до дисциплінарної відповідальності на накладено дисциплінарне стягнення - «сувора догана» (м.к.п. а.с. 26-27).
Згідно витягу з наказу тво командира військової частини НОМЕР_1 №22, 22 липня 2024 року солдата ОСОБА_10 було зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду навідника 2-го відділення охорони взводу охорони військової частини НОМЕР_1 (м.к.п. а.с. 28).
Згідно службової характеристики т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_10 під час проходження служби на займаній посаді проявив себе з негативної сторони. Має слабкі професійні якості. Здатний виконувати покладені завдання, які потребують виконавчих здібностей, але не завжди дотримується виконавчої дисципліни. Норми вітання, поведінки та зберігання військового майна та озброєння виконує. Стосунки зі старшими начальниками будує на підставі своїх переконань, а не на виконання вимог Статутів Збройних Сил України. У відношенні до себе може допустити негідних вчинків. Не вдосконалює свої знання за фахом, уміння та навички. В своїй роботі не вміє виділяти головне. При виконанні службових обов`язків виявляє акуратність, але недостатню активність та наполегливість. На труднощі реагує не завжди адекватно. Виконує постановлені завдання, але потребує контролю зі сторони командирів. Серед особового складу авторитетом на даний час не користується так як самовільно залишив частину. Фізично розвинений добре. Стан здоров`я добрий. За період служби за корупційних порушень не обліковано. Схильний до самовільного залишення військової частини (м.к.п. а.с. 32).
Згідно медичної характеристики т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 та начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_10 за медичною допомогою не звертався (м.к.п. а.с. 33).
Дослідивши наведені докази, суд вважає, що вони є належними та допустимими, оскільки вони, кожний окремо, а також в сукупності, прямо підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, є достовірними, оскільки отримані в порядку, установленому КПК України.
Наведені докази повністю узгоджуються між собою і у своїй сукупності є достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинуваченого. Порушень вимог закону щодо відкриття доказів стороні захисту, суд не вбачає.
Обвинувачений ОСОБА_10 , інші учасники справи вірно розуміють зміст обставин справи і у суду немає сумнівів в добровільності та істинності їх позицій.
При ухваленні вироку відносно обвинуваченого, суд вважає за необхідне відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.
Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих не спростованих презумпцій факту.
Розглянувши справу в межах пред`явленого обвинувачення, оцінивши наведені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про їхню достатність для визнання ОСОБА_10 винуватим в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та кваліфікує його дії за ч. 5 ст. 407 КК України за ознаками самовільного залишення військової частини, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби).
Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Згідно з частиною другою статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.
У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.
Так, при призначенні ОСОБА_10 покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів. 
Крім того, суд враховує особу ОСОБА_10 , який раніше судимий, має середньо-спеціальну освіту, не одружений, утриманців не має, є військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, перебував на посаді навідника 2 відділення охорони взводу охорони військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», ОСОБА_10 є осудною особою, на обліку лікаря психіатра та нарколога не перебуває.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає з`явлення із зізнанням, щире каяття, яке полягає у повному визнанні своєї вини обвинуваченим, осуді своїх дій, наявності відчуття жалю за скоєне, розумінні наслідків своїх дій та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд виходить із положень ст.ст. 50, 65 КК України, а саме: принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до тяжкого злочину, його конкретні обставини та наслідки. Суд також враховує данні про особу винного, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, у виді позбавлення волі, в межах санкцій ч. 5 ст. 407 КК України, оскільки його виправлення неможливе без ізоляції від суспільства та без реального відбуття покарання в місцях позбавлення волі.
При цьому, остаточну міру покарання обвинуваченому ОСОБА_10 необхідно визначити на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, та призначеним покаранням за вироком Покровського міського суду Дніпропетровської області поглинути покарання призначене цим вироком, призначивши остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, оскільки кримінальне правопорушення за даним вироком ОСОБА_10 вчинив до постановлення попереднього вироку.
Дійшовши висновку про необхідність призначення ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі, на думку суду, саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що відповідає меті покарання. Вважати таке покарання надмірно суворим підстав не вбачається.
Разом із цим суд не застосовує положення статей 69 або 75 КК щодо призначення більш м`якого покарання або звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки Законом від 13.12.2022 № 2839-IX, який набрав чинності 27.01.2023, внесено зміни до вказаних статей, які прямо забороняють їх застосування до випадків засудження за кримінальні правопорушення, передбачені, зокрема, ст. 407 КК, вчинені в умовах воєнного стану, а обвинувачений після набрання чинності цим Законом продовжував ухилятись від виконання обов`язків військової служби.
Крім того, суд звертає увагу, що на території України введений воєнний стан, який триває, а тому дана категорія кримінальних правопорушень викликає значний суспільний резонанс, у зв`язку з чим призначення судом покарання із застосуванням ст.75 КК України не сприятиме його меті виправленню та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень, як самими обвинуваченим, так і іншими особами.
Суд враховує суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки, як зазначено у висновках, що містяться у постанові Верховного Суду Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 21.03.2024 (справа № 595/461/23 провадження № 51-7014км23), відмова від захисту Батьківщини може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, та в умовах воєнного стану є неприпустимою. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. В умовах збройної агресії з боку іншої держави захист Вітчизни набуває особливого значення. Тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, як того вимагають положення ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.
Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
Запобіжний захід в даному кримінальному провадженні обвинуваченому не обирався, клопотань про обрання останньому запобіжного заходу не надходило. 
Підстав для обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_10 не має, оскільки останній відбуває покарання за вироком Покровського міського суду Дніпропетровської області від 25.11.2025 року, яким йому призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. 
Строк покарання ОСОБА_10 слід рахувати з моменту затримання за вироком Покровського міського суду Дніпропетровської області від 25.11.2025 року, тобто з 21.11.2024 (т. 1 а.с. 49-53).
Керуючись ст.ст. 369-371, 373-376 КПК України, суд 
ухвалив:
ОСОБА_10 визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання призначеного даними вироком більш суворим покаранням призначеним вироком Покровського міського суду Дніпропетровської області від 25.11.2025, остаточно призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. 
Строк відбування покарання ОСОБА_10 рахувати з 21.11.2024, з моменту затримання за попереднім вироком (т. 1 а.с. 49-53).
Вирок може бути оскаржено з підстав, передбачених ст. 394 КПК України до Дніпровського апеляційного суду через Криворізький районний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1