ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.02.2026 Справа № 914/1476/25 
м. Львів
Господарський суд Львівської області у складі судді Ростислава Матвіїва за участю секретаря судового засідання Анни – Сніжани Дудяк розглянув матеріали справи
за позовом: Сільськогосподарського кооперативу ім. В. Стефаника, с. Ясенів, Золочівський район, Львівська обл., 
до відповідача:  ОСОБА_1 , с. Скнилів, Золочівський район, Львівська обл.,
предмет позову: стягнення 2 272 657, 47 грн боргу,
підстава позову: порушення зобов`язань з оплати вартості отриманого товару,
за участю представників:
позивача: не з`явився,
відповідача: не з`явився.
1. ПРОЦЕС
1.1. До Господарського суду Львівської області 13.05.2025 надійшла позовна заява Сільськогосподарського кооперативу ім. В. Стефаника до Фізичної особи – підприємця Гнип Романа Ігоровича про стягнення 2 272 657, 47 грн боргу.
1.2. Ухвалою суду від 19.05.2025 позовну заяву залишено без руху, а 02.06.2025 на підставі заяви про усунення недоліків відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
1.3. Суд зауважує, що спірні правовідносини стосуються господарської діяльності Фізичної особи – підприємця Гнип Романа Ігоровича, натомість 14.02.2025 припинено підприємницьку діяльність Фізичної особи – підприємця Гнип Романа Ігоровича.
1.4. За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичних осіб - підприємців є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати.
1.5. Суд звертає увагу на позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах у справах № 338/180/17 від 05.06.2018, № 910/8729/18 від 13.02.2019; № 904/1093/18 від 05.06.2019 щодо юрисдикції спору за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, що на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, що виник при виконанні укладеного між ними господарського договору. Відповідно до таких господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за п. 2 ч.1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.
1.6. Хід судових засідань відображено в ухвалах суду та протоколах судових засідань. Зокрема, у судовому засіданні 19.11.2025 суд відмовив у повторно заявленому відповідачем клопотанні про призначення експертизи, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 10.12.2025.
1.7. Відводів складу суду сторонами не заявлено.
1.8. У судовому засіданні 27.01.2026 суд, за участю представників учасників справи, розглянув справу по суті та оголосив перерву в судовому засіданні для ухвалення та проголошення рішення. 04.02.2026 суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.
2. СУТЬ СПОРУ ТА ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ СТОРІН
2.1. Спір виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем, на думку позивача, зобов`язань по оплаті отриманого товару – кукурудзи у кількості 447,6 тонн. Позивач стверджує, що відповідач не оплатив вартість товару у розмірі 1 879 919,74 грн, що є сумою основного боргу, на яку позивач нарахував 77 745,48 грн 3 % річних, 314 992,25 грн інфляційних витрат. 
2.2. Відповідач заперечує позовні вимоги, стверджуючи про неукладення договору з позивачем, про неотримання товару та неуповноваження інших осіб на отримання товару від позивача. Також стверджує, що печаткою протиправно скористалися інші особи, оскільки така була забута в приміщенні позивача під час підписання документів на поставку діамофоски та аміачної селітри. 
2.3. Крім того, надані товарно-транспортні накладі можуть підтверджувати транспортування тільки 110,1 тонн кукурудзи, автомобільний перевізник ФГ Якторів, зазначений в товарно-транспортній накладній № 132, не надавав послуг перевезення 25.11.2023, а перевізник ФОП Гнип Р.І., вказаний в товарно-транспортній накладній № 127 і № 128, тобто відповідач, не є власником чи орендарем автомобілів, вказаних у таких накладних. 
3. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
3.1. Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 16.05.2018 Гнип Роман Ігорович зареєстрував підприємницьку діяльність, основний вид економічної діяльності – оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин.
3.2. Директором Сільськогосподарського кооперативу ім. В. Стефаника та бухгалтером Фізичної особи - підприємця Гнипа Романа Ігоровича підписано та скріплено печатками видаткові накладні:
- № 813 від 23.11.2023 на суму 332 051,95 грн (79,06 тонн кукурудзи), 
- № 816 від 24.11.2023 на суму 291 647,96 грн (69,44 тонн кукурудзи), 
- № 817 від 25.11.2023 на суму 604 127,92 грн (143,84 тонн кукурудзи), 
- № 818 від 26.11.2023 на суму 652 091,90 грн (155,26 тонн кукурудзи), тобто всього на суму 1 879 919,73 грн і в кількості 447,6 тонн. 
3.3. Накладні містять реквізити довіреності від отримувача: № 21 від 23.11.2023, № 22 від 25.11.2023. 
3.4. Відповідно до копії долученої позивачем довіреності № 21 від 23.11.2023 директор Гнип Роман Ігорович уповноважив на отримання цінностей від Сільськогосподарського кооперативу ім. В. Стефаника, а саме кукурудзи – 330 тонн, а довіреністю № 22 від 25.11.2023 – 300 тонн. В ході розгляду справи по суті суд оглянув оригінали довіреностей №22 і № 21 та встановив, що на звороті довіреності № 21 вказано кількість тонн кукурудзи «триста», тоді як на копії документа – «триста тридцять».
3.5. Представник відповідача 27.01.2026 долучив до справи копію довіреності № 20 та повідомив суд, що помилково долучив до позовної заяви копію довіреності № 21 із копією зворотної сторони довіреності № 20. 
3.6. Суд також оглянув оригінали накладних № 813 від 23.11.2023 на суму 332 051,90 грн (79,06 тонн кукурудзи), № 816 від 24.11.2023 на суму 291 647,35 грн (69,44 тонн кукурудзи), № 817 від 25.11.2023 на суму 604 127,92 грн (143,84 тонн кукурудзи), № 818 від 26.11.2023 на суму 652 091,90 грн (155,26 тонн кукурудзи), відомості в яких відповідають тим, що в копіях накладних, долучених до позовної заяви.
3.7. Відповідно до товарно – транспортної накладної № 128 від 23.11.2023 автомобільний перевізник ФОП Гнип Р.І., водій ОСОБА_2 , здійснив перевезення вантажу насипом з пункту розвантаження – с. Ясенів Золочівського району, вантаж – кукурудза: 56140, 15820, 40320 кг. Загальна кількість зазначеного вантажу - 112 280 кг.
3.8. Відповідно до товарно – транспортної накладної № 127 від 23.11.2023 автомобільний перевізник ФОП Гнип Р.І., водій ОСОБА_3 , здійснив перевезення вантажу насипом з пункту розвантаження – с. Ясенів Золочівського району, вантаж – кукурудза: 53820, 25080, 38740 кг. Загальна кількість зазначеного вантажу - 117 640 кг.
3.9. Відповідно до товарно – транспортної накладної № 132 від 25.11.2023 автомобільний перевізник ФГ Якторів, водій ОСОБА_4 , здійснив перевезення вантажу насипом з пункту розвантаження – с. Ясенів Золочівського райну, вантаж – кукурудза: 52440, 15400, 37040 кг Загальна кількість зазначеного вантажу - 104 880 кг.
3.10. Відповідач подав лист голови Фермерського господарства «Якторів» від 17.06.2025 як відповідь на адвокатський запит та повідомляє, що ФГ не є власником транспортного засобу SCANIA НОМЕР_1 та причепа, які зазначені в товарно – транспортній накладній № 132 від 25.11.2023; ФГ 25.11.2023 не надавали послуг перевезення згідно з товарно – транспортною накладною № 132 від 25.11.2023; ФГ не надавав транспортні засоби в оренду. 
3.11. Сільськогосподарський кооператив ім. В. Стефаника зареєстрував податкові накладні від 23.11.2023 на суму 332 051,95 грн, від 24.11.2023 на суму 291 647,35 грн, від 25.11.2023 на суму 604 127,92 грн, 26.11.2023 на суму 652 091,90 грн. 
4. ВИСНОВКИ СУДУ
4.1. Дослідивши представлені суду докази, суд вважає позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, з огляду на таке. 
4.2. Як встановлено судом вище, між позивачем та відповідачем виникли відносини з поставки товару внаслідок укладення відповідного договору у спрощений спосіб, що було передбачено чинними на момент виникнення спірних правовідносин положеннями ст. 181 Господарського кодексу України. 
4.3. Так, позивач у листопаді 2023 року поставив відповідачу товар на загальну суму 1 879 919,07 грн. Натомість долучені до справи первинні документи, накладні та товарно – транспортні накладні, що підтверджують факт поставки товари містять недоліки в оформленні, зокрема не містять вказівки на особу, чий підпис міститься на відповідних накладних. Водночас на усіх долучених накладних та товарно – транспортних накладних міститься відбиток печатки Фізичної особи – підприємця Гнип Романа Ігоровича. 
4.4. Суд враховує, що в долучених накладних міститься позначення «прийнято через Гнип Романа Ігоровича за довіреністю № 21 від 23 листопада 2023 року, № 22 від 25 листопада 2023 року».
4.5. Аналізуючи долучені до справи оригінали довіреностей № 21 від 23 листопада 2023 року та № 22 від 25 листопада 2023 року суд встановив, що такі документи також містять недоліки: відсутність особи, яка уповноважена довірителем на отримання цінностей від Сільськогосподарського кооперативу ім. В. Стефаника та вказівки на особу (осіб), чий підпис міститься на звороті довіреностей у графі «підпис (зразок підпису особи, що одержала довіреність) засвідчую», «керівник підприємства».
4.6. Суд зазначає, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (ч. 3 ст. 244 Цивільного кодексу України).
4.7. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 Цивільного кодексу України).
4.8. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
4.9. Натомість довіреності, що є у справі не є доказом наявності представницьких відносин між Фізичною особою – підприємцем Гнип Романом Ігоровичем та будь – ким іншим, бо не містять вказівки на особу представника. 
4.10. Щодо зазначення у товарно – транспортних накладних відомостей про автомобільний транспорт, яким здійснювалось перевезення вантажу відповідачу, а також відомостей про водіїв суд зазначає таке.
4.11. У товарно – транспортних накладних № 127 від 23.11.2023, № 128 від 23.11.2023 автомобільним перевізником вказано Фізичну особу – підприємця Гнип Романа Ігоровича, натомість у товарно – транспортній накладній № 132 від 25.11.2023 – Фермерське господарство Якторів.
4.12. Суд критично оцінює долучену відповідачем відповідь Фермерського господарства «Якторів» від 17.06.2025 про те, що у власності останнього немає транспортного засобу, зазначеного у товарно – транспортній накладній № 132 від 25.11.2023 та про те, що послуги перевезення відповідно до згаданої товарно – транспортної накладної не надавались.
4.13. Суд наголошує, що долучені сторонами у справі докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості та достовірності. Натомість долучений Фермерським господарством «Якторів» лист не є заявою свідка, що у розумінні ст. 88 Господарського процесуального кодексу України може бути доказом у справі.
4.14. Пояснень щодо зазначення прізвищ водіїв у товарно – транспортних накладних № 127 від 23.11.2023, № 128 від 23.11.2023, де автомобільним перевізником вказано Фізичну особу – підприємця Гнип Романа Ігоровича, відповідач не надав, однак зазначив, що не є власником чи орендарем автомобілів, вказаних у таких накладних.
4.15. Суд враховує, що на кожній накладній, а також товаро – транспортній накладній міститься відбиток печатки Фізичної особи – підприємця Гнип Романа Ігоровича. 
4.16. Суд враховує, що печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин. 
4.17. Як правильно стверджує позивач, відповідач не надав суду доказів звернення до правоохоронних органів за фактом втрати, викрадення, загублення чи незаконного використання третіми особами печатки товариства, яка використана на накладних. Тому суд вважає безпідставними доводи відповідача про використання позивачем печатки, що була забута відповідачем при підписанні документів, що стосуються поставки іншого товару.
4.18. При цьому у постанові від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.
4.19. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
4.20. Враховуючи зазначене, суд доходить висновку, що факти акцептування відповідачем усіх чотирьох видаткових накладних, які є підставою цього позову, мали місце і є з більшою вірогідністю доведеними.
4.21. Отже суд встановив, що позивач поставив відповідачу товар на загальну суму на суму 1 879 919,07 грн, зокрема 23.11.2023 на суму 332 051,95 грн, 24.11.2023 на суму 291 647, 96 грн, 25.11.2023 на суму 604 127,92 грн, 26.11.2023 на суму 652 091,90 грн.
4.22. Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
4.23. Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. 
4.24. У розумінні ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України обов`язок зі здійснення оплати товару за договором купівлі-продажу виникає у покупця після прийняття товару або товаророзпорядчих документів на товар.
4.25. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
4.26. Отже відповідно до видаткових накладних, які мають ознаки первинного документа та відповідно до усталеної практики свідчать про вчинення господарської операції, відповідач повинен був оплатити товар 23.11.2023 на суму 332 051,95 грн, 24.11.2023 на суму 291 647,96 грн, 25.11.2023 на суму 604 127,92 грн, 26.11.2023 на суму 652 091,90 грн. Натомість докази оплати вартості товару у справі відсутні.
4.27. Тому вимоги про стягнення 1 879 919,73 грн основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В задоволенні вимог про стягнення 0,01 грн основного боргу слід відмовити.
4.28. Окрім вимог про стягнення основного боргу позивач також просить суд стягнути з відповідача 77 745,48 грн 3 % річних, 314 992,25 грн інфляційних витрат. 
4.29. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
4.30. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
4.31. Результат здійсненого судом перерахунку відображено в таблиці, що наводиться нижче.
Сума основного боргу	Період прострочення 	Розмір інфляційних втрат	Розмір 3 % річних	
332 051,95	24.11.2023 – 11.04.2025	55 637,37	13 755,14	
291 647,96	25.11.2023 – 11.04.2025	48 867,43	12 057,45	
604 127,92	28.11.2023 – 11.04.2025 	101 225,39	24 827,17	
652 091,90	28.11.2023 – 11.04.2025	109 262,06	26 798,30	
1 879 919,73 грн	 	314 992, 25	438, 06	
4.32. Розрахунок інфляційних втрат здійснено правильно, тому до стягнення підлягає сума інфляційних втрат у заявленому розмірі. 
4.33. Водночас вимоги про стягнення 3 % є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, зокрема до стягнення з відповідача підлягає 77 438, 06 грн 3 % річних.
4.34. Здійснюючи розподіл понесених судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
4.35. В позовній заяві позивач зазначив попередній розрахунок витрат на правову допомогу в розмірі 25 000,00 грн, однак доказів понесення таких витрат до справи не долучив, до закінчення судових дебатів заяви про долучення відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення не зробив. 
Керуючись ст. ст. 74, 76-80, 129, 231, 237, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд 

вирішив:
1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з Гнипа Романа Ігоровича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Сільськогосподарського кооперативу ім. В. Стефаника (80661, Львівська обл., Золочівський р-н, село Ясенів, вул.Бродівська, будинок 11, ідентифікаційний код 30320367) 1 879 919,73 грн основного боргу, 314 992, 25 грн інфляційних втрат, 77 438, 06 грн 3 % річних і 34 085, 25 грн в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.
3. У задоволенні вимог про стягнення 0,01 грн основного боргу та 307, 42 грн 3 % річних відмовити. 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складене 04.02.2026.

Суддя Матвіїв Р.І.