Номер провадження: 22-ц/813/1884/26 
Справа № 522/18355/23-Е
Головуючий у першій інстанції Ярема Х.С.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 
представник заявника - ОСОБА_2 
заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області
розглянули у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Яреми Х.С., у приміщенні того ж суду
у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,-

У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст заяви.
19.09.2023 ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має для неї юридичне значення.
Заявник просить суд:
- встановити факт її постійного проживання на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24.08.1991 та 13.11.1991.
Заявник звернення до суду пояснює тим, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в Карельській СРСР м. Сортавала та була документована паспортом громадянина СРСР. 03.08.1990 в м.м Одесі вона одружилась з громадянином України ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 вона народила в м. Одесі сина. Чоловік ОСОБА_3 ще з 1980 проживав та був прописаний в гуртожитку в АДРЕСА_1 . Одружившись вони проживали там, проживають і досі. Однак в 1991 році ОСОБА_1 не замінила паспорт, виданий СРСР, на паспорт громадянина України. Оскільки вона не мала і не має паспорту громадянина України немає зареєстрованого місця проживання, не працювала офіційно. Проте ніколи з 1991 року за межі території України не виїжджала, оскільки немала паспорту громадянина України. Тобто, ОСОБА_1 з 1991 року живе в м. Одесі, в Україні, не будучи документованою жодним документом. Заявник визнає, що така ситуація має місце з її вини. Це питання вона усе своє життя відкладала.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 13 лютого 2025 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України - задоволено.
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась в м. Сортавала Карельської АРСР) на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24.08.1991 та 13.11.1991.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначає, що надані заявником докази, а саме:
- реєстрація шлюбу ОСОБА_1 у м. Одесі 03.08.1990 з ОСОБА_3 , який проживав і проживає в АДРЕСА_1 в гуртожитку;
- народження ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 в шлюбі сина, який перебував на обліку разом з матір?ю з 1991 по 2011 рік, як такий, що проживає у АДРЕСА_2 ;
- звернення у 2000 році ОСОБА_3 до органів внутрішніх справ щодо реєстрації в АДРЕСА_2 його дружини ОСОБА_1 ;
- показання ОСОБА_3 як свідка, який є чоловіком ОСОБА_1 
підтверджують факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Доводи ГУ ДМС в Одеській області про недотримання заявником порядку досудового врегулювання спору (звернення з відповідною заявою до органів ДМС України) ге мають значення, оскільки пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Тобто, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Аналогічний висновок зробив ВС у постанові від 05.04.2021 в справі №523/14707/19.
Доводи заінтересованої особи, що в даному разі наявний спір про право є помилковими, так метою встановлення факту постійного проживання на території України є отримання паспорту громадянина України, що свідчить про відсутність спору про право, що виключає спір.
Доводи апеляційної скарги.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2025 - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені заяви ОСОБА_1 - відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства.
Вказує, що відсутні належні докази проживання заявниці в Україні станом на 24.08.1991 та 13.11.1991. Подані документи не підтверджують факт її безперервного та законного проживання у визначені законом дати. 
Подані докази є неналежними та недопустимими.
Заявниця не зверталась до ДМС із заявою встановленого зразка, не подала документи, передбачені Порядком №215, а отже не вичерпала досудову процедуру, і звернення до суду є передчасним.
Встановлення факту проживання прямо впливає на питання набуття громадянства, що належить до компетенції ДМС, тому у справі наявний спір про право, який не може розглядатися в порядку окремого провадження.
Суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, зокрема Закон України «Про громадянство України», Порядок №215 та норми ЦПК України.
Суд не врахував практику Верховного Суду, відповідно до якої за відсутності звернення до ДМС встановлення факту проживання є передчасним.
Щодо явки сторін.
Учасники справи будучи повідомленими про дату, час і місце розгляду справи не з`явилися до судового засідання, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Однак вказаним нормам оскаржуване рішення не відповідає, з огляду на таке.
Судовою колегією встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Сортавала Карельської АРСР Чаховська народилась ОСОБА_4 (Свідоцтво про народження НОМЕР_1 від 21.07.1964).
03.08.1990 ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) в Приморському відділі ЗАГСу м. Одеси зареєстрували шлюб, актовий запис № 658. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_4 (Свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 03.08.1990).
30.08.1990 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Сортавала Карельської АРСР) документована паспортом громадянина СРСР Серії НОМЕР_3 , виданого відділом внутрішніх справ Ганцевицького райвиконкому Брестської області.
На 26 сторінці паспорту громадянина СРСР зроблено запис про перебування ОСОБА_1 станом на 26.06.1991 на обліку в 1-ій жіночій консультації пологового об`єднання №5 Приморського району м. Одеси.
З довідки військової частини НОМЕР_4 від 15.03.1978 №160 в м. Одесі, що видана ОСОБА_3 , вбачається, що 02.04.1980 він прописаний в АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одесі народився ОСОБА_6 , батьками якого записані ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
З медичної картки новонародженого ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) вбачається, що дитина проживала в АДРЕСА_2 , перебувала на медичному обліку та отримувала лікування в дитячих поліклініках м. Одеси протягом 1991-2001 років.
З листа Приморського районного відділу ОМУ УМВС України в Одеській області вбачається, що ОСОБА_3 звертався 25.02.2000 з метою прописки дружини ОСОБА_1 в гуртожитку в АДРЕСА_2 , але отримав відмову через відсутність документів на гуртожиток.
Суд першої інстанції задовольнивши заяву, вказав, що надані заявником докази підтверджують факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
Однак колегія суддів не погоджується з вказаним висновком з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
За змістом статті 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.
Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.
Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
З указаного вбачається, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Згідно із статтею 3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).
Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується:
а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України;
б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту;
в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.
Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.
Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.
Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону) подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.
Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Місцевий суд вважав, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами підтвердила факт свого проживання на території України станом на 1991 рік.
Однак колегія суддів вважає надані заявницею докази недостатніми для встановлення факту постійного проживання на території України у період 24.08.1991 та 13.11.1991.
З матеріалів справи вбачається, що заявниця звернулася до суду із заявою про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, посилаючись на необхідність подальшого оформлення громадянства України.
На підтвердження вказаного факту надала свідоцтво про народження НОМЕР_1 від 21.07.1964, свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 03.08.1990, паспорт громадянина СРСР Серії НОМЕР_3 , виданого відділом внутрішніх справ Ганцевицького райвиконкому Брестської області, на 26 сторінці паспорту громадянина СРСР зроблено запис про перебування ОСОБА_1 станом на 26.06.1991 на обліку в 1-ій жіночій консультації пологового об`єднання №5 Приморського району м. Одеси, довідку військової частини НОМЕР_4 від 15.03.1978 №160 .
Також, з наданих матеріалів вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одесі народився ОСОБА_6 , батьками якого записані ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
З медичної картки новонародженого ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) вбачається, що дитина проживала в АДРЕСА_2 , перебувала на медичному обліку та отримувала лікування в дитячих поліклініках м. Одеси протягом 1991-2001 років.
З листа Приморського районного відділу ОМУ УМВС України в Одеській області вбачається, що ОСОБА_3 звертався 25.02.2000 з метою прописки дружини ОСОБА_1 в гуртожитку в АДРЕСА_2 , але отримав відмову через відсутність документів на гуртожиток.
Проте, колегія суддів зазначає, що заявницею не надано належних та допустимих доказів, які б у розумінні статей 76-78, 81 ЦПК України підтверджували факт її проживання на території України саме у визначені дати - 24.08.1991 та 13.11.1991.
Свідоцтва про народження дитини та документи щодо сімейного стану заявниці підтверджують лише родинні зв`язки, але не містять відомостей про місце її проживання у спірний період.
Лист про відомості щодо прописки іншої особи (чоловіка заявниці) не може бути визнаний належним доказом проживання заявниці, оскільки не підтверджує її особисту реєстрацію або фактичне проживання за відповідною адресою.
Показання ОСОБА_3 як свідка, який є чоловіком ОСОБА_1 , апеляційний суд не бере до уваги, оскільки він є заінтересованою особою стосовно заявниці.
Паспорт громадянина СРСР, наданий заявницею, також не містить відміток про прописку або реєстрацію місця проживання на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991, а відтак сам по собі не підтверджує факту її проживання у зазначені дати.
Посилання заявниці на обставини її перебування в Україні у 1991 році не підтверджені жодними первинними документами, зокрема довідками з місця роботи, навчання, медичними документами, домовими книгами, архівними довідками органів реєстрації чи іншими офіційними доказами, які б у сукупності дозволяли дійти безсумнівного висновку про проживання заявниці на території України у спірний період.
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Натомість висновки суду першої інстанції про встановлення факту проживання заявниці у 1991 році зроблені за відсутності належної та достатньої доказової бази, що є порушенням норм процесуального права.
Також колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17, відповідно до якої звернення до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України є передчасним у разі, якщо особа не зверталася до територіального органу ДМС із заявою та документами, передбаченими законодавством, або не отримала відмову у вирішенні питання належності до громадянства України.
З матеріалів справи вбачається, що заявниця не зверталася до територіальних підрозділів Державної міграційної служби України із заявою встановленого зразка та не використала передбачений законом адміністративний порядок вирішення питання, у зв`язку з чим звернення до суду є передчасним.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У своїй заяві до суду заявник має вказати, який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують цей факт (показання свідків, біографічні дані заявника та будь-які документи, які надають можливість перевірити інформацію щодо його особи).
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 511/409/20.
Враховуючи, що суд першої інстанції не зазначив у своєму рішенні жодних письмових доказів, які б підтверджували факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року чи станом на 13 листопада 1991 року, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту постійного проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року чи станом на 13 листопада 1991 року та відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 ..
Одночасно апеляційний суд звертає увагу на приписи частини другої статі 294 ЦПК України де зазначено, що з метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.
Колегія суддів зазначає, що факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року чи станом на 13 листопада 1991 року можуть підтвердити такі документи: відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, яка б містила відомості стосовно перетину заявником державного кордону, та відомості щодо документу, який посвідчував особу заявника під час такого перетину, однак на запит суду, повідомлено що інформація щодо заявника відсутня; інформація з місця навчання, роботи заявника, проте на запит суду вказаної інформації також не надано; докази втрати паспортного документа або докази його обміну, тощо.
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Крім того апеляційний суд вважає за можливе зазначити, що поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Однак, суд першої інстанції на порушення вищенаведених норм права встановив факт проживання ОСОБА_1 на території України у повнолітньому віці станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що надані заявницею докази є недостатніми, неналежними та недопустимими для встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, а рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, оскаржене рішення не відповідає приписам цивільного процесуального законодавства з огляду на помилковість висновків суду першої інстанції щодо задоволення заяви.
Одночасно колегія суддів зазначає, що правила пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК не розповсюджується на справи, які вирішуються в порядку окремого провадження, а тому відмова у задоволенні заяви не позбавляє ОСОБА_1 права повторно звернутись до суду для вирішення цього питання.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Таким чином, за наведених обставин, доводи апеляційної скарги є такими, що ґрунтуються на нормах процесуального та матеріального закону, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволені заяви.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області - задовольнити.
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 лютого 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

В.А. Коновалова