МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 січня 2026 р.  	№ 400/13347/25 	
м. Миколаїв
Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовом	ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , 	
до відповідача	Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, вул. Свободи, 5,Держпром,3,п2,м. Харків,Харківський р-н, Харківська обл.,61022, 	
про	визнання протиправним та скасування рішення від 07.10.2025 року № 143250023237; зобов`язання вчинити певні дії,	
ВСТАНОВИВ:
12 грудня 2025 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивачка) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі-відповідач) про:
визнати протиправними та скасувати рішення відповідача від 07.10.2025 року № 143250023237 щодо відмови позивачу в призначені пенсії за віком на пільгових умовах;
зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 10.05.1990 року по 31.12.1990 роки та з 01.04.1995 року по 18.06.2001 року, період навчання з 01.09.1985 по 30.06.1988 роки, до пільгового стажу періоди роботи на підставі довідки №1072 та призначити з 30.09.2025 року пенсію на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пп.2 п.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Позов обґрунтовано позивачем тим, що відповідач відмовим Позивачу в призначенні пенсії відповідно до положень закону №1058, у зв`язку з тим, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно Трудової книжки НОМЕР_1 від 03.08.1988 року з 10.05.1990 по 31.12.1990, скільки дата звільнення містить виправлення, яке не завірено належним чином; з 01.04.1995 по 18.06.2001, оскільки відсутня назва організації при прийнятті на роботу; не зараховано період навчання, відповідно до диплому НОМЕР_2 , оскільки прізвище не відповідає паспортним даним. До пільгового стажу не зараховано період роботи відповідно до довідки №1072, оскільки відсутній рік видачі довідки, відсутня інформація про наявність атестацій до 2020 року та про відпустки без збереження заробітної плати. Відсутні накази про атестації робочих місць та їх додатки про перелік атестованих професій.
У відзиві на позовну заяву від 23.12.2025 відповідач заперечив проти позову і просив у його задоволені відмовити в повному обсязі, оскільки:
за доданими документами до страхового стажу не зараховано відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 03.08.1988 періоди: з 10.05.1990 по 31.12.1990, оскільки дата звільнення містить виправлення, яке не завірено належним чином; з 01.04.1995 по 18.06.2001, оскільки відсутня назва організації при прийнятті на роботу;
не зараховано період навчання, відповідно до диплому НОМЕР_3 , оскільки прізвище не відповідає паспортним даним;
до пільгового стажу не зараховано періоди роботи відповідно до довідки №1072, оскільки відсутній рік видачі довідки, відсутня інформація про наявність атестацій до 2020 року та про відпустки без збереження заробітної плати. Відсутні накази про атестації робочих місць та їх додатки про перелік атестованих професій;
законодавцем встановлено два критерії щодо визначення права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2, а саме:- досягнення відповідного віку;- наявність відповідного страхового та пільгового стажу. Враховуючи зазначене, вирішено: відмовити в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного пільгового стажу, передбаченого пп.. 2 п. 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
29.12.2025 Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області заперечив проти позову і просив у його задоволені відмовити в повному обсязі. На день подання заяви про призначення пенсії вік Позивача становить 55 років. Страховий стаж Позивача становить 29 років 07 місяців 12 днів. Пільговий стаж із шкідливими та важкими умовами праці за Списком №2 не визначено.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до статті 263 КАС України (без виклику сторін у судове засідання).
Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі її обставини в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив.
30 вересня 2025 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2. До звернення позивачем було надано документи необхідні для розгляду заяви, у тому числа трудова книжка НОМЕР_1 від 03.08.1988 року та довідку №1072.
Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області звернення було передано за принципом екстериторіальності до відповідача на розгляд і вирішення. 
За наслідками розгляду заяви Позивача про призначення пенсії від 30.09.2025р. та доданих до неї документів, згідно рішення « 143250023237 від 07.10.2025 року до страхового стажу не зараховані періоди відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 : 
- з 10.05.1990 по 31.12.1990, оскільки дата звільнення містить виправлення, яке не завірене належним чином;
- з 01.04.1995 по 18.06.2001, оскільки відсутня назва організації при прийнятті на роботу;
- період навчання згідно диплому НОМЕР_3 , оскільки прізвище не відповідає паспортним даним. 
До пільгового стажу за №2 не зараховано періоди роботи:
- відповідно довідки №1072, оскільки відсутній рік видачі довідки, відсутня інформація про наявність атестації до 2020р. та про відпустку без збереження заробітної плати. Відсутні накази про атестації робочих місць та їх додатки про перелік атестованих професій.
Вважаючи вищенаведене рішення про відмову у призначені пенсії пенсії за віком на пільгових умовах за Списком№2 протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом. Він переконаний, що відповідач порушив його право на отримання пенсії за віком на пільгових умовах.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». (далі – Закон № 1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб – члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Абзацом тридцять шостим статті 1 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування.
Згідно з абзацом першим пункту 1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV цей Закон набирав чинності з 01.01.2004.
Тому страховий стаж обчислюється за період роботи:
до 31.12.2003 на підставі документів і в порядку, визначених законодавством, що діяло до набрання чинності Законом № 1058-IV, тобто Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
після 01.01.2004 за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Отже, періоди роботи позивача до 31.12.2003 можуть бути зараховані до страхового стажу лише на підставі документів і в порядку, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Згідно з частиною першою статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Пунктом «а» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Отже, період роботи позивача з 10.05.1990 по 31.12.1990 та з 01.04.1995 по 18.06.2001 згідно зі статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» можуть бути зараховані в повному обсязі до страхового (трудового) стажу на підставі документів, що їх підтверджують.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відтак у разі наявності трудової книжки страховий стаж за періоди роботи до 31.12.2003 встановлюється на підставі відповідних записів у ній.
Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до 09.06.2021) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з абзацом першим пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17.
З огляду на вищенаведене, суд прийшов до висновку, що виправлення дати звільнення, яке не завірене належним чином та відсутність назви організації при прийнятті на роботу не може бути підставою для не зарахування відповідних періодів роботи до страхового стажу позивача.
Відтак не зарахування до стажу періодів з 10.05.1990 по 31.12.1990 та з 01.04.1995 по 18.06.2001 роки є протиправним.
Згідно з дипломом НОМЕР_4 , позивач з 01.09.1985 по 30.06.1988 навчався в Братському СПТУ-17.
У цьому дипломі прізвище зазначено « ОСОБА_2 », що не співпадає з паспортними даними « ОСОБА_3 ».
Суд встановив, що у трудовій книжці позивача НОМЕР_1 від 03.08.1988 року, зазначено на підставі диплома № НОМЕР_5 про навчання позивача в СПТУ з 01.09.1985 по 20.07.1988. 
З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що факт навчання позивача у спірний період підтверджується належними і допустимими доказами.
Водночас відповідач фактично переклав відповідальність за належне та правильне оформлення диплома про освіту на позивача, що є непропорційним заявленій законній меті (підтвердження періоду роботи позивача).
Крім цього, враховуючи частину третю статті 44 Закону № 1058-IV відповідач мав право без додаткового звернення позивача самостійно в разі необхідності перевірити достовірність поданих відомостей про навчання позивача.
У довідці про підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 1072 відсутній рік складання довідки. Проте відсутність року видачі довідки ніяким чином не впливає на можливість зарахування спірних періодів до пільгового страхового стажу.
Окрім того, в довідці зазначені періоди роботи позивача на посаді електрогазозварника, що передбачена Списком №2 , а саме: період 20.10.2003 року по 01.12.2015 року; за період 01.12.2015 року по 01.07.2017 року, за період 01.07.2017 по 01.10.2021 року; за період 01.10.2021 року по теперішній час (станом на 01.09.2025 року).
Отже в тексті самої довідки зазначений рік видачі довідки. 
Також відмовлено у зарахуванні періодів зазначених у довідці №1072 з підстави того, що відсутня інформація про наявність атестацій до 2020 року та про відпустки без збереження заробітної плати. Відсутні накази про атестації робочих місць та їх додатки про перелік атестованих професій.
Відповідно до п.10 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 р. №383 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 1 грудня 2005 р. за №1451/11731) (далі по тексту Порядок №383) передбачено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 №637 (далі Порядок № 637).
Також, згідно п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Пунктом 23 Порядку № 637 передбачено, що документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності).
Мова йде про одну й ту ж особу, а формальні неточності в документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Відповідачем не враховано, що не усі недоліки можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці, архівній довідці.
Згідно ч.1 ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Суд, досліджуючи уточнюючі довідки від 1072, встановив, що вони оформлені у відповідності до Порядку № 637 та містить всю необхідну інформацію про роботу позивача в умовах, що дають право на отримання пільгової пенсії, а отже така довідка має бути врахована пенсійним органом під час вирішення питання про призначення позивачу пільгової пенсії, а періоди роботи з 20.10.2003 року по 01.12.2015 року; за період з 01.12.2015 року по 01.07.2017 року, за період з 01.07.2017 по 01.10.2021 року; за період з 01.10.2021 року по теперішній час (станом на 01.09.2025 року) мають бути враховані до пільгового стажу за Списком №2.
З огляду на наведені обставини суд доходить висновку про протиправність рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком№2 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 07.10.2025 року № 143250023237.
Щодо вимоги позивача про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах з 30.09.2025 суд зазначає наступне.
Згідно зі статтю 58 Закону № 1058 пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.
Тобто Пенсійний фонд України має виключну компетенцію в питання призначення (перерахунку) пенсії.
Як наслідок, суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсії громадянам, та на свій розсуд розраховувати страховий стаж позивача. Повноваженнями на прийняття рішень з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії та визначення підстав, за яких призначається (перераховується) пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні (перерахунку) наділені виключно органи Пенсійного фонду України.
Крім цього, наявні матеріали справи не дають можливість зробити однозначний висновок про те, що при зарахуванні позивачу до його страхового стажу періодів його роботи до 31.12.2003 згідно із записами дубліката трудової книжки, позивач відповідатиме всім вимогам, необхідних для призначання йому пенсії за віком, зокрема та не виключно, необхідного страхового стажу.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин.
До завдань адміністративного судочинства не відносить забезпечення ефективності державного управління. Суд, перевіряючи рішення, дію або бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у частині другій статті 2 КАС України критеріям, не наділений повноваженнями у втручання компетенцію суб`єкта владних повноважень.
Тому прийняття певного рішення в залежності від результатів розгляду поданих позивачем документів є повноваженнями органів Пенсійного фонду України.
Отож позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (пункт 64 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява № 40450/04).
Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (пункт 95 рішення ЄСПЛ у справі «Аксой проти Туреччини» від 18.12.1996 (заява № 21987/93).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (пункт 101 рішення ЄСПЛ у справі «Джорджевич проти Хорватії» від 24.07.2012 (заява № 41526/10); пункти 36-40 рішення ЄСПЛ у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» від 06.11.1980 (заява № 7654/76). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011).
Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
Отже, рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Відповідно до другого речення частини другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому, вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.
Вказане підтверджується роз`ясненням поняття «виходу за межі позовних вимог», наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 «Про судове рішення». Відповідно до пункту 3 цієї Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.
Як вже суд встановив і зазначав вище, всупереч нормам чинного законодавства відповідач не зарахував до страхового стажу позивачки одного періодів його роботи, що призвело до прийняття рішенням про відмову у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.
Тому суд прийшов до висновку, про необхідність виходу за межі позовних вимог шляхом зобов`язання відповідного органу Пенсійного фонду України повторно розглянути заяву позивача від 30.09.2025 з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні суду.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Квитанцією від 10.12.2025, що міститься в матеріалах справи, підтверджується понесення позивачем судових витрат у розмірі 968,96 грн на сплату судового збору за подачу адміністративного позову, а тому ця сума підлягає відшкодуванню шляхом стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_6 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області ( майдан Свободи, 5, Держпром, 3, м. Харків, Харківська область, 61022; ЄДРПОУ: 14099344) задовольнити частково.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії від 07.10.2025 № 143250023237.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Харківській області:
зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 10.05.1990 року по 31.12.1990 роки та з 01.04.1995 року по 18.06.2001 року, період навчання з 01.09.1985 по 30.06.1988 роки, та періоди зазначені в довідці №1072 до пільгового стажу роботи;
повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.
4. В решті позовних вимог-відмовити.
5. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області судовий збір у розмірі 968 (Дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.
6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
7. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
8. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук   

Рішення складено в повному обсязі 23.01.2026 року