ПОСТАНОВА 
Іменем України

03 лютого 2026 року        м. Кропивницький

справа № 398/4546/24
провадження № 22-ц/4809/170/26 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І., 
за участю секретаря судового засідання Гончар О. В., 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє представник – адвокат Гулий Андрій Васильович, на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Авраменко О. В.) від 11.03.2025,
ВСТАНОВИВ:
1.Короткий зміст позовних вимог
05.09.2024 ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник – адвокат Ісмайлова Анна Вікторівна, звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 в якому просила суд визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на 1/6 частину будинку АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/6 частину будинку АДРЕСА_1 . 
Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі. 
20.02.2020 року вони з відповідачем придбали житловий будинок АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу був за згодою позивачки. Наразі до суду також подано позов про розірвання шлюбу. Добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які належать кожному з них у їх спільному сумісному майні. Позивач вважає, що частки у майні дружини та чоловіка є рівними, а тому частки позивача та відповідача у праві приватної власності на житловий будинок рівні – по 1/6 частці кожному.

2.Короткий зміст рішення суду
Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11.03.2025 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено. В порядку поділу спільного майна подружжя суд визнав право власності:
- за ОСОБА_1 – на 1/6 частку житлового будинку з відповідною часткою господарсько-побутових будівель та споруд АДРЕСА_1 ;
- за ОСОБА_2 – на 1/6 частку житлового будинку з відповідною часткою господарсько-побутових будівель та споруд АДРЕСА_1 .
В порядку розподілу судових витрат суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн. 
Суд мотивував своє рішення тим, що оскільки 1/3 частка житлового будинку з відповідною часткою господарсько-побутових будівель та споруд АДРЕСА_1 , була придбана сторонами під час перебування у шлюбі, то вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами в рівних частках, тобто по 1/6 частці житлового будинку з відповідною часткою господарсько-побутових будівель та споруд кожному, а тому позов підлягає задоволенню.
Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.07.2025 заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11.03.2025 у цивільній справі № 398/4546/24 залишено без задоволення.
3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
Відповідач ОСОБА_2 , від імені якого діє представник – адвокат Гулий Андрій Васильович, звернувся до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11.03.2025 у справі № 398/4546/24, просить його скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню.
Зокрема, вказується про те, що відповідач та його представник не мали змоги подати до суду першої інстанції докази по справі, оскільки відповідач не був повідомлений належним чином про дати та час судових засідань. В матеріалах справи містяться докази направлення повісток спочатку на адресу: АДРЕСА_2 , однак ця квартира була продана, а відповідач проживає тільки за адресою: АДРЕСА_1 . 
Через те що відповідач не був повідомлений про судовий розгляд, він не міг подати заперечення на позовну заяву та свої пояснення на час винесення судового рішення. При цьому в наявних у матеріалах справи доказах отримання відповідачем судових повісток та рішення суду підписи не збігаються з реальним підписом відповідача.
Позивачка не має права на частку у спірному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , так, як він придбаний за особисті кошти ОСОБА_2 , які він отримав після продажу кімнати в гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , за 54000 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу кімнати в гуртожитку від 10.07.2020 та договором завдатку від 11.01.2020.
Право власності на вказану кімнату в гуртожитку належало ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно зі свідоцтвом про право власності від 31.05.2012, виданим Олександрійською міською радою згідно з розпорядженням № 2152 від 30.05.2012.
Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу з позивачкою не є безумовною підставою виникнення права спільної сумісної власності подружжя на таке майно, оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.
4.Відзив на апеляційну скаргу від позивачки або її представника до суду апеляційної інстанції не надійшов.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
5.Короткий зміст ходу розгляду справи у судовому засіданні 03.03.2026
Позивачка і відповідач повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи в порядку ч. 5 ст. 130 ЦПК України шляхом вручення судових повісток-повідомлень їх представникам – адвокатам Ісмайловій А. В. та Гулому А. В., відповідно, що підтверджується відомостями довідок про доставлення електронних документів 05.12.2025 до їх електронних кабінетів в ЄСІТС (а. с. 215, 214). 
Сторони у справі особисто в судове засідання не з`явилися.
Представник апелянта ОСОБА_2 – адвокат Гулий А. В. з використанням підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи у судовому засіданні 03.02.2026 за відсутності відповідача та його представника, просив апеляційну скаргу задовольнити.
Представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Ісмайлова А. В. з використанням підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» подала заяву про розгляд справи у судовому засіданні 03.02.2026 за відсутності позивачки та її представника, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
У зв`язку з неявкою всіх учасників справи та відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
Крім того, згідно з ч. 4, ч. 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.
Відповідно до правової позиції, яку Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виклав у постанові від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11, з урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.
6.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скаргиза наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що заочне рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам закону, а томувимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають.
7.Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини: 
16.04.2010 ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали шлюб та обрали спільне прізвище нареченого, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстровані батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження.
20.02.2020 між ОСОБА_7 (продавець за договором) та ОСОБА_2 , що діяв особисто за себе та як законний представник за згодою матері, ОСОБА_1 , від імені та в інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (покупці за договором) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули у власність, в рівних частках для кожного по 1/3 частці, житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .
У пункті 11 вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку зазначено, що цей договір укладається за згодою дружини покупця ( ОСОБА_2 ) – ОСОБА_1 , на купівлю 1/3 частки будинку в спільну сумісну власність подружжя.
Право власності відповідача ОСОБА_2 на 1/3 частку зазначеного будинку зареєстровано 20.02.2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом.
8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
8.1.Норми права та їх джерела
Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).
Крім того, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).
8.2.Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції
У цій справі відповідач ОСОБА_2 оскаржує заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11.03.2025 підстав неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неподання відповідачем до суду доказів з поважних причин, а саме через неповідомлення судом відповідача про час та дату судових засідань.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 367 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом;змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами(п. 1, п. 3, п. 6 цієї статті Основного Закону).
Реалізація цих принципів можлива за умови, що учасникам справи фактично забезпечено право на участь у судовому засіданні, за виключенням випадків коли відповідно до закону суд розглядає справу у письмовому провадженні.
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).
Будь-який учасник справи має право брати участь у судовому засіданні, якщо інше не визначено законом (п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1 – 5 ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Відповідно до ч. ч. 1 4 ст. 130 ЦПК України разі відсутності в адресата електронного кабінету судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
За приписами ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.04.2022 у справі № 522/18010/18 сформулював так правову позицію щодо тлумачення ч. 1 ст. 8, ч. 2 ст. 211, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України: «Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою».
Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 (далі – Правила), які регулюють відносини між ними.
Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою «Вручити особисто», рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (п. 17 Правил).
Згідно з п. 2 Загальної частини Правил, повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу – це повідомлення, яким оператор поштового зв`язку доводить до відома відправника чи уповноваженої ним особи інформацію про дату вручення реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом та прізвище одержувача.
Відповідно до п. 82 Правил рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з адресатом (одержувачем).
Під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник об`єкта поштового зв`язку на підставі пред`явленого адресатом (одержувачем) документа, що посвідчує особу згідно із законодавством, робить відповідну відмітку про вручення у порядку, визначеному оператором поштового зв`язку. Під час вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначками «Судова повістка», «Повістка ТЦК» адресат (одержувач) підтверджує такий факт своїм підписом та зазначає своє прізвище та ініціали або ім`я та прізвище у спосіб та відповідно до порядку, що встановлені оператором поштового зв`язку (п. 91 Правил).
Таким чином, під час доставлення і вручення фізичній особі судової повістки її особа встановлюється на підставі відповідних документів, а сам факт вручення підтверджується особистим підписом адресата. 
Отже, належним доказом, який підтверджує факт отримання судової кореспонденції, зокрема судової повістки, є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, що підлягає поверненню відправнику.
З матеріалів цієї цивільної справи, зокрема з довідки Управління дозвільно-погоджувальних процедур та адміністративних послуг Олександрійської міської ради від 04.10.2024 № 5056/174/16, відомо, що місце проживання  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 31).
Відповідач підтверджує в апеляційній скарзі те, що він дійсно був і є зареєстрований та проживає за цією адресою.
Згідно відомостей рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 2800009262087 (2800600740990) 25.10.2024 ОСОБА_2 за адресою зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , особисто отримав ухвалу про відкриття провадження у справі, копію позову з додатками та судову повістку про виклик до суду на 06.11.2024 (а. с. 36, 38).
Надалі суд надсилав відповідачу ОСОБА_2 судові повістки про виклик до суду на 07.01.2025, 06.02.2025 та 11.03.2025 за адресою зареєстрованого місця його проживання: АДРЕСА_1 , які він отримував особисто, що підтверджується відмітками працівника об`єкта поштового зв`язку (а. с. 57, 67, 79).
Аналіз матеріалів справи свідчить, що у справі є належні та допустимі докази, яким є рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, що суд першої інстанції належним чином повідомляв відповідача про розгляд справи та всі судові засідання. 
Колегія суддів апеляційного суду відхиляє необґрунтоване твердження апелянта про те, що підписи в рекомендованих повідомленнях про вручення йому поштових відправлень «не збігаються з реальним підписом Відповідача», оскільки обов`язок доказування, зокрема неналежного вручення поштового відправлення, покладається на заінтересовану особу, тобто на відповідача, який у цьому випадку такі факти не довів.
При цьому суд не зобов`язаний проводити почеркознавчу експертизу підпису на поштовому повідомленні, якщо рекомендоване повідомлення про вручення підписано одержувачем, а вказана адреса одержувача відповідає місцю його проживання/реєстрації. 
Отже, бувши повідомленим про цю справу, зміст позову, час, дати та місце розгляду справи, відповідач з власної волі не скористався своїми процесуальними правами, зокрема правом надати до суду відзив на позовну заяву з відповідними доказами, особисто або через представника брати участь у судові засідання та представити суду своє ставлення до пред`явленого позову. 
Щодо встановлення судом обставин справи та відповідність висновків суду, встановленим обставинам, то колегія суддів апеляційного суду виходить з такого. 
Конструкція норм ст. ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі з тієї підстави, що майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 Кодексу).
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 тощо.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, позбавляє можливості ініціювати судове провадження.
Отже, з огляду на диспозитивність, як один з базових принципів цивільного судочинства,кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог, предмета доказування та наданих доказів.
Крім того, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Докази у справі мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. 
Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін, а також інших учасників справи.
При цьому вчинення процесуальних дій обмежується строками, встановленими законом, а якщо такі строки закон не визначає – встановленими судом.
Детальна регламентація строків подання доказів відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery) й об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.
Згідно з ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 3 ст. 83 ЦПК України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 83 ЦПК України).
Відтак, процесуальний закон встановлює наслідки пропуску процесуальних строків. 
Крім того, закон також встановлюєпідстави їх поновлення або продовження. 
Відтак, по суті зазначені процесуальні норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки. 
Отже, за загальним правилом сторони та інші учасники справи повинні надати свої заяви по суті та докази до суду першої інстанції.
Винятки із такого загального правила обумовлені цивільному процесуальному законодавстві окремо.
Так у п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України вказано, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Отже, суд апеляційної інстанції може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи, які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. 
При цьому закон допускає прийняття апеляційним судом нових доказів лише у «виключних випадках» обумовлених існуванням причин за яких учасник справи не мав можливості подати їх до суду першої інстанції «з причин, що об`єктивно не залежали від нього». Такими можуть визнаватися причини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення учасника справи, перешкоджають чи істотно утруднюють вчинення ним процесуальної дії та підтверджені доказами.
Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними:
1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;
2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду;
3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;
4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо).
5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.
Зазначена судова практика сформована Верховним Судом є сталою (див., наприклад, постанови від 03.05.2018 у справі № 404/251/17, від 31.07.2019 у справі № 753/11963/15-ц, від 14.12.2022 у справі № 521/574/22 тощо).
В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, а саме те, що він придбав спірний житловий будинок за особисті кошти, отримані від продажу кімнати в гуртожитку. На підтвердження цього він просив апеляційний суд прийняти нові докази: договір купівлі-продажу кімнати у гуртожитку від 10.07.2020 (а. с. 180, 181), договір завдатку від 11.01.2020 (а. с. 182), архівну довідку КП «ОМБТІ» (а. с. 183), рішення виконавчого комітету Олександрійської міської ради від 30.01.2020 № 61 (а. с. 184).
Своє клопотання про прийняття нових доказів відповідач обгрунтував виключно тим, що суд першої інстанції не повідомив його про справу, час, дати й місце її розгляд.
Ці доводи апелянта колегія суддів апеляційного суду відхиляє так, як вини спростовуються доказами у справі, про що вже йшлося вище за текстом мотивувальної частини цієї постанови.
Інших причин неподання доказів до суду першої інстанції у встановлені законом строки відповідач не навів.
При цьому він не посилався на те, що на час розгляду справи в суді першої інстанції у нього ці докази були відсутні. 
З огляду на таке, суд апеляційної інстанції не приймає до розгляду нові докази, які просить відповідач та які не були ним подані до суду першої інстанції у встановлений законом строк.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції по суті виниклого між сторонами спору щодо поширення правового режиму спільної сумісної власності на набуте ними в період шлюбу майно – 1/6 частку у праві власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Встановлену ст. ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України презумпцію відповідач у законному порядку не спростував.
Крім того, мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно вказав, що згідно зі змістом п. 11 укладеного 20.02.2020 між ОСОБА_7 (продавець за договором) та ОСОБА_2 , що діяв особисто за себе та як законний представник за згодою матері, ОСОБА_1 , від імені та в інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (покупці за договором) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями цей договір укладається за згодою дружини покупця ( ОСОБА_2 ), ОСОБА_1 , на купівлю 1/3 частки будинку в спільну сумісну власність подружжя.
Отже, на час укладення цього договору ОСОБА_2 усвідомлював, що вказана частка придбавається ним у спільну сумісну власність з ОСОБА_1 і включив відповідний пункт у текст договору.
Натомість зміст його апеляційної скарги суперечить п. 11 укладеного ним договору купівлі-продажу.
В цій частині договір відповідач не оспорив, пояснень щодо обставин включення цього пункту до договору не надав, а підстав вважати його нікчемним немає. 
Обов`язковість договору встановлена ст. 629 ЦК України.
До того ж згідно з ч. 7 ст. 9 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. 
Принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, зокорема, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.
Отже, законодавець, навівши у текстах ЦК України, СК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. 
Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
З огляду на вказані принципи та позицію відповідача, викладену в апеляційній скарзі, у цьому випадку можна стверджувати, що дії відповідача порушують принцип добросовісності так, як набуваючи у власність майно він вільно заявив про те, що воно набувається ним у спільну сумісну власність подружжя, а потім відмовився від цього, що по суті є його суперечливою поведінкою та порушує принцип venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки). 
9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Аргументи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. 
Місцевий суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
10.Про судові витрати
Одним із принципів цивільного судочинства, закріплених у п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд апеляційної інстанції відхиляє вимоги апеляційної скарги відповідача та залишає оскаржуване заочне рішення без змін, то підстав для нового розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції немає.
Крім того, з огляду на принципи розподілу судових витрат, судові витрати відповідача, які він поніс (судовий збір в сумі 1453,44 грн за подання апеляційної скарги, а. с. 293), а також ті, на які він очікує (витрати на правничу допомогу в сумі 16000,00 грн, вказані в апеляційній скарзі) розподілу не підлягають. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 , від імені якого діє представник – адвокат Гулий Андрій Васильович, залишити без задоволення, а заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11.03.2025 - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 
Повний текст цієї постанови складено 06.02.2026.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. І. Мурашко

О. І. Чельник