ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2026 року
м. Харків
справа № 619/504/25
провадження № 22-ц/818/513/26
провадження № 22-ц/818/657/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Мальованого Ю.М., Яцини В.Б., 
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачка – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 липня 2025 року та додаткове рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 липня 2025 року в складі судді Нечипоренко І.М.
в с т а н о в и в:
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності шляхом стягнення грошової компенсації.
Позовна заява мотивована тим, що 15.10.2024 він отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частку автомобіля NissanX-TRAIL, 2013 року випуску номер шасі НОМЕР_1 , власником іншої частини є ОСОБА_2 .
Зазначив, що за своєю технічною конструкцією транспортний засіб є неподільним і виділити належну частку є неможливим. На даний час автомобіль перебуває у відповідачки і доступу до нього він не має. В той же час спільне користування автомобілем сторонами є неможливим. Він пропонував відповідачці виплатити йому грошову компенсацію, однак остання у позасудовому порядку на виплату не погодилася.
Відповідно до звіту про оцінку від 16.01.2025 вартість транспортного засобу становить 507190,00 грн.
Просив стягнути на його користь грошову компенсацію у сумі 253595,00 грн, що є вартістю частки у праві власності на транспортний засіб NissanX-TRAIL, 2013 року випуску номер шасі НОМЕР_1 , вирішити питання щодо судових витрат.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 липня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль NissanX-TRAIL, 2013 року випуску, тип ТЗ – легковий універсал, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та виділено вказаний автомобіль ОСОБА_2 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за частку транспортного засобу NissanX-TRAIL, 2013 року випуску, тип ТЗ – легковий універсал, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , у розмірі 200420,66 грн; в іншій частині позову відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 2004,21 грн.
Додатковим рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21 липня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 15000,00 грн, в іншій частині заяви відмовлено.
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями ОСОБА_2 подала апеляційні скарги, в яких просила рішення скасувати у частині стягнення компенсації, визначити розмір компенсації, виходячи з фактичної залишкової технічної вартості транспортного засобу (приблизно 37000,00 грн), а також скасувати додаткове рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу, у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити повністю. 
Апеляційні скарги мотивовані тим, що суд визначив компенсацію за ринковою оцінкою 400841,32 грн, яка навіть перевищує первісну ціну автомобіля, що є нелогічним. Автомобіль був придбаний нею та спадкодавцем у 2013 році за 247 183,33 грн. Неможливо пояснити, як транспортний засіб, придбаний за меншу суму, через 12 років експлуатації, із суттєвим зносом та технічними дефектами, може оцінюватися дорожче, ніж ціна, за яку він був придбаний новим. Автомобілю понад 12 років, він має суттєвий технічний знос, а саме: не працює подушка безпеки; паяний радіатор; на дверях є вм`ятини; регулярно здійснювались ремонти. Вказала розрахунок залишкової технічної вартості: первісна ціна (2013 рік): 247,183,33 грн; коефіцієнт зносу за 12 років: 70%; залишкова технічна вартість: 247,183,33*30% = 74,000 грн; частка позивача (1/2): 74,000*50% = 37,000 грн, та просила врахувати саме цю реальну технічну вартість транспортного засобу при вирішенні спору. Посилалася на те, що виплата компенсації можлива лише за згодою співвласника, а вона згоди на виплату не надавала, про що заявляла під час розгляду справи. Суд поклався на звіт оцінювача №60-25 від 28.03.2025, але не дав належної оцінки її запереченням та вартості, зазначеній у документах придбання (247,183,33 грн). Звіт оцінювача не містить детального опису технічних дефектів автомобіля, який має значні пошкодження та потребує ремонту, що впливає на вартість. Примушування до виплати значної суми (понад 200,420,66 грн) при її статусі біженки, пенсіонерки, відсутності доходів та фактичному утриманні транспортного засобу лише для потреб її життєзабезпечення у селі створює надмірний тягар, який не був належно оцінений судом. Усі витрати на ремонт і обслуговування транспортного засобу несла вона особисто. Після вступу в спадщину позивач жодним чином не брав участі в ремонті чи збереженні транспортного засобу, не фінансував жодних робіт, не робив внесків у його технічне обслуговування. Суд не врахував, що вона особисто здійснювала догляд за спадкодавцем у хворобі та повністю профінансувала його поховання, жодної компенсації чи допомоги цих витрат вона не отримувала від спадкоємця. Посилалася на те, що фактично витрати на адвоката в сумі 15000,00 грн перевищують реальну вартість усього судового процесу, що суперечить принципам розумності і справедливості.

24 вересня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 через свого представника подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилався на те, що суд першої інстанції визначив розмір компенсації з огляду на реальну вартість транспортного засобу, на час розгляду справи, зазначену у звіті про оцінку, який подала до суду відповідач, оскільки така оцінка проведена шляхом огляду автомобіля, з урахуванням технічного стану, встановленого зовнішнім візуальним оглядом і перевіркою технічної справності автомобіля. Відповідач не подавав до суду першої інстанції аргументованого клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, апеляційна ж скарга містить лише загальні посилання на неспівмірність заявленої суми до стягнення та розміру витрат на правничу допомогу, що не свідчить про незаконність рішення суду першої інстанції.

25 вересня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_2 подала заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що автомобіль – це техніка, яка щороку знецінюється, і він не може коштувати дорожче, ніж новий. Компенсація без згоди співвласника суперечить закону та практиці Верховного Суду. У матеріалах справи є ордер адвоката Яровенко О.Ю., де вказано «безоплатна первинна правнича допомога». Це підтверджує, що витрати фактично компенсуються державою, а вимоги до неї є подвійним стягненням.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення та додаткове рішення суду – залишити без змін.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15.10.2024 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лученцовою Ю.С. (р. №1380), ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з частки у праві власності на транспортний засіб марки та моделі NissanX-TRAIL, 2013 року випуску, тип ТЗ – легковий універсал, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.6).
За відомостями повідомлення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лученцової Ю.С., колишній дружині спадкодавця – ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на частку зазначеного автомобіля (а.с.10).
Відповідно до звіту про незалежну оцінку, виконаного 16.01.2025 ТОВ «Консулат 2020», який наданий позивачем, ринкова вартість колісного транспортного засобу NissanX-TRAIL, 2013 року випуску, тип ТЗ – легковий універсал, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 507190,00 грн (а.с.11-14).
Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу № 60-25, складеного 28.03.2025, який було здійснено шляхом огляду КТЗ, з урахуванням технічного стану, встановленого зовнішнім візуальним оглядом і перевіркою технічної справності КТЗ. За висновком якого вартість автомобіля NissanX-TRAIL реєстраційний номер НОМЕР_2 , з урахуванням технічного стану, складає величину 400841,32 грн. Даний звіт надано відповідачкою (а.с.69-73).

У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до частин першої - третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
Відповідно до частин першої - третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість зробити висновок про те, що право на компенсацію частки у спільному сумісному майні виникає лише в тому випадку, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 зауважувала, що не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоб врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. 
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками транспортного засобу марки та моделі NissanX-TRAIL, 2013 року випуску, тип ТЗ – легковий універсал, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та кожному належить по частини автомобіля.
Метою позивача є поділ спільного майна. Таким майном є неподільна річ, автомобіль NissanX-TRAIL, 2013 року випуску, тип ТЗ – легковий універсал, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_2 .
Встановивши, що сторони є співвласниками у неподільному майні, яке фактично перебуває у користуванні ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача грошової компенсації вартості його частки у такому майні в розмірі 200 420,66 грн.
У випадку неможливості встановлення дійсної (ринкової) вартості майна (транспортного засобу), визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15 (провадження № 61-9018сво18).
Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги саме звіт про оцінку транспортного засобу № 60-25 від 28.03.2025 наданий відповідачкою, оскільки дану оцінку проведено шляхом огляду автомобіля з урахуванням технічного стану, встановленого зовнішнім візуальним оглядом і перевіркою технічної справності автомобіля, пробігу, з огляду на що вартість автомобіля була відповідно скорегована.
При цьому, ОСОБА_2 клопотання про призначення відповідної експертизи не заявляла. 
Також колегія суддів зазначає щодо вартості майна, що підлягає поділу, то його вартість необхідно визначати з дійсної його вартості на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому співвласнику у зв`язку з припиненням його права на спільне майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19, провадження № 14-40цс21).
У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Доводи ОСОБА_2 про те, що виплата компенсації можлива лише за згодою співвласника, а вона згоди на виплату не надавала, про що заявляла під час розгляду справи; примушування до виплати значної суми при її статусі біженки, пенсіонерки, відсутності доходів та фактичному утриманні транспортного засобу лише для потреб її життєзабезпечення у селі створює надмірний тягар, який не був належно оцінений судом, є безпідставними, оскільки такі обставини не мають значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач.
Позивач не претендує на те, щоби автомобіль залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Він навпаки дав згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за його частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача.
Платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. 
Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.
Тому хибним є посилання відповідачки про те, що стягнення на користь позивача компенсації за його частку у праві власності на майно становитиме для неї надмірний тягар, суперечитиме принципу пропорційності та порушуватиме баланс приватних інтересів. 
Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою.
Аналізуючи обсяг дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання обґрунтованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду, зводяться до незгоди з ним та необхідності здійснення переоцінки встановлених фактичних обставин.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Щодо додаткового рішення суду, колегія суддів виходить з наступного.
За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.
Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20). 
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).
У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 604/484/23 (провадження № 61-17933св23), додаткові постанові від 02 жовтня 2024 року у справі № 752/24975/20 (провадження № 61-9599св23).
Матеріали справи свідчать про те, що в суді першої інстанції інтереси ОСОБА_1 представляла адвокатка Яровенко О.Ю. на підставі договору про надання правової допомоги №ТВЛ від 104.01.2025, ордеру на надання правничої допомоги серії ВІ № 1274949 та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 3131 від22.10.2019 та адвокаткою подано до суду позовну заяву, заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
У суді першої інстанції адвокатка Яровенко О.Ю. приймала участь у судових засідання, зокрема, 17.03.2025, 16.04.2025, 01.07.2025.
Відповідно до пункту 5.1 договору про надання правової допомоги №ТВЛ від 104.01.2025, вартість послуг за цим договором складає 30 000,00 грн, яка також вказується в актах виконаних робіт (наданих послуг), які складаються сторонами по мірі необхідності за результатами наданих послуг.
Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 07.07.2025, надані наступні послуги в обсязі та вартістю: надання юридичних послуг з супроводження цивільної справи № 619/504/25 у Дергачівському районному суді Харківської області, а саме: складання позовної заяви про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності шляхом стягнення грошової компенсації; участь у судових засіданнях, що відбулися в режимі відеоконференції 17.03.2025, 16.04.2025, 01.07.2025, загальна вартість 30000,00 грн.
Також матеріали справи містять платіжні інструкції від 14.01.2025 та від 08.07.2025 про сплату ОСОБА_1 в загальній сумі 30000,00 грн. 
Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи, а також враховуючи задоволення позову, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що справедливим і співмірним буде стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції.
Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, їх обсягу з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони. 

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судові рішення перевіряються в межах доводів та вимог апеляційних скарг, судова колегія визнає, що судові рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а судових рішень без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційні скарги залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_2  – залишити без задоволення.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 липня 2025 року та додаткове рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 липня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина