ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 362/201/25
провадження № 61-10457св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:
скаржник (стягувач) - Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,
заінтересована особа (боржник) -  ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Київської області Голяченко Іван Павлович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Дударенко Анна Михайлівна, на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2025 року у складі судді Поповича О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 19 червня 2025 року у складі колегії суддів Невідомої Т. О., Желепи О. В., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст вимог скарги
У січні 2025 року Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Укрексімбанк») звернулося до суду зі скаргою, в якій просило зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Київської області (далі - приватний виконавець) Голяченка І. П. вчинити передбачені законом виконавчі дії в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 щодо примусової реалізації майна, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , а саме:
земельної ділянки, площею 0,1472 га, кадастровий номер 3221487001:01:007:0055, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, село Путрівка;
житлового будинку, загальною площею 282,3 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
земельної ділянки, площею 0,3415 га, кадастровий номер 3221487001:01:007:0107, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, село Путрівка;
об`єкта незавершеного будівництва, незакінченого будівництвом житлового будинку готовністю 15 %, реєстраційний номер 26841107, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 3221487001:01:007:0107;
земельної ділянки, площею 0,9991 га, кадастровий номер 3221487001:01:007:0137, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, село Путрівка;
земельної ділянки, площею 0,3415 га, кадастровий номер 3221487001:01:007:0108, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, село Путрівка; 
двоповерхового житлового будинку, загальною площею 385,3 кв. м, та господарської будівлі, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
земельної ділянки, площею 0,3415 га, кадастровий номер 3221487001:01:007:0109, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, село Путрівка;
двоповерхового житлового будинку, загальною площею 312,8 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Скаргу обґрунтовано тим, що 19 жовтня 2016 року на виконання рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2015 року у справі № 362/5726/13-ц видано виконавчий лист.
АТ «Укрексімбанк» звернулось до приватного виконавця Голяченка І. П. із заявою про примусове виконання вказаного рішення суду.
09 грудня 2021 року приватний виконавець Голяченко І. П. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 362/5726/13-ц, виданого 19 жовтня 2016 року Васильківським міськрайонним судом Київської області, про звернення стягнення на предмети іпотеки, які належать на праві власності ОСОБА_1 
19 січня 2022 року приватний виконавець Голяченко І. П. провів опис майна боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
Під час опису майна боржника було встановлено, що:
на земельній ділянці, площею 0,3415 га, кадастровий номер 3221487001:01:007:0108, розташований двоповерховий житловий будинок, загальною площею 385,3 кв. м, та господарській будівлі, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та належать на праві власності ОСОБА_1 ;
на земельній ділянці, площею 0,3415 га, кадастровий номер 3221487001:01:007:0109, розташований двоповерховий житловий будинок, загальною площею 312,8 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_1 
02 грудня 2024 року стягувач звернувся до приватного виконавця Голяченка І. П. із клопотанням № 0000606/32864-24 про вчинення заходів щодо примусової реалізації майна.
У листі приватного виконавця від 18 грудня 2024 року № 59544, який стягувач отримав 20 грудня 2024 року, зазначено, що звернути стягнення на перелічене стягувачем майно боржника в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 неможливо, оскільки на виконання рішень за споживчими кредитами накладено мораторій відповідно до пункту 52 Розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» (доповнено Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX). 
Згідно із вказаною нормою у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.
Тому у зв`язку з наведеним заяву скаржника про вчинення заходів щодо примусової реалізації майна боржника залишено без задоволення.
Скаржник вважає, що вказані обставини свідчать на протиправну бездіяльність приватного виконавця Голяченка І. П. щодо відмови у зверненні стягнення на майно боржника ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення (виконавчого листа) Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі № 362/5726/13-ц, оскільки відсутні правові підстави для застосування мораторію, адже кредитні кошти, отримані на будівництво та надалі на рефінансування попереднього кредиту, були використані на будівництво котеджного містечка, тобто для здійснення підприємницької діяльності.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Васильківський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 27 лютого 2025 року скаргу АТ «Укрексімбанк» задовольнив частково.
Визнав неправомірною бездіяльність приватного виконавця Голяченка І. П. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо невчинення виконавчих дій щодо реалізації майна боржника ОСОБА_1 , а саме:
земельної ділянки, площею 0,1472 га, кадастровий номер 3221487001:01:007:0055, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, село Путрівка;
житлового будинку, загальною площею 282,3 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
земельної ділянки, площею 0,3415 га, кадастровий номер 3221487001:01:007:0107, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, село Путрівка;
об`єкта незавершеного будівництва, незакінченого будівництвом житлового будинку, готовністю 15 %, реєстраційний номер 26841107, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 3221487001:01:007:0107;
земельної ділянки, площею 0,9991 га, кадастровий номер 3221487001:01:007:0137, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, село Путрівка;
земельної ділянки, площею 0,3415 га, кадастровий номер 3221487001:01:007:0108, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, село Путрівка; 
земельної ділянки, площею 0,3415 га, кадастровий номер 3221487001:01:007:0109, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, село Путрівка.
В іншій частині скаргу залишив без задоволення.
Суд першої інстанції керувався тим, що іпотечні договори, на реалізацію яких звернено стягнення на майно, за своєю правовою природою не підпадають під ознаки споживчого кредитування. 
Місцевий суд зазначив, що приватний виконавець дійшов помилкового висновку про неможливість звернення стягнення на майно боржника із посиланням на пункт 5-2 Розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку», оскільки ознаками споживчого кредиту є використання коштів виключно для особистих потреб, водночас кредит   ОСОБА_2  було надано не для задоволення особистих потреб.
Київський апеляційний суд постановою від 19 червня 2025 року ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2025 року залишив без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду, що іпотечні договори, на реалізацію яких звернено стягнення, за своєю правовою природою не підпадають під ознаки споживчого кредитування, оскільки зобов`язання за кредитними договорами мали цільове призначення (фінансування будівництва рефінансування попередніх зобов`язань), що виключає їхню класифікацію як споживчих кредитів.
Апеляційний суд зазначив, що зміст умов кредитних договорів свідчить про те, що за рахунок кредитних коштів були задоволені не особисті потреби боржника, як передбачають положення Закону України «Про споживаче кредитування», а отримані кошти були спрямовані на будівництво котеджного містечка, що знаходиться за адресою: Київська обл., Васльківський район, село Путрівка, тобто, саме для здійснення підприємницької діяльності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2025 року,  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Дударенко А. М., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні скарги АТ «Укрексімбанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не урахували висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у:
постанові Великої Палати Верховного Суду 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15, про те, що договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, є споживчим, і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого;
постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23, про те, що споживчим є будь-який кредит, наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника;
постанові Верховного Суду від 25 грудня 2024 року у справі № 826/19911/14, про те, що у разі, якщо метою кредиту було погашення попередніх кредитів, це не є підставою для визнання кредиту неспоживчим; 
постанові Верховного Суду від 19 травня 2025 року у справі № 308/15538/22, про те, що позичальнику надавався саме споживчий кредит, оскільки позичальником була фізична особа, кредит надавався саме фізичній особі для придбання та реконструкції нерухомості, а іпотечним майном є одна безпосередньо житлова квартира та інша квартира, яка використовується під офіс і перебуває у стадії реконструкції, проте не здана в експлуатацію і не переведена з житлового фонду у нежитловий. 
Заявниця посилається на те, що зі змісту кредитного договору від 30 квітня 2008 року№ 27108С31 випливає, що він наданий на споживчі цілі.
А кредитний договір від 30 квітня 2008 року № 27108С30 укладено на рефінансування існуючого кредиту на поточні потреби.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу АТ «Укрексімбанк» заперечує проти задоволення касаційної скарги, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.
Фактичні обставини справи, що встановили суди
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2015 року у справі № 362/5726/13-ц задоволено частково позов Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.
У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 30 квітня 2008 року № 27108С30 у сумі 11 977 152,16 грн (заборгованість за кредитом 6 737,649,00 грн, проценти за користування кредитом 3 290 602,35 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 1 345 156,96 грн, пеня за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом 603 743,85 грн) та за кредитним договором від 30 квітня 2008 року № 27108С31 у сумі 11 315 951,36 грн (заборгованість за кредитом 6 365 000,00 грн, проценти за користування кредитом 3 107 790,70 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 1 272 881,04 грн, пеня за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом 570 279,62 грн), звернено стягнення на належне ОСОБА_1 майно, що є предметом іпотеки за іпотечним договором від 13 травня 2008 року № 27108Z40, а саме на:
земельну ділянку, площею 0,1472 га, кадастровий номер 3221487001:01:007:0055, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, село Путрівка;
житловий будинок, загальною площею 282,3 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
земельну ділянку, площею 0,3415 га, кадастровий номер 3221487001:01:007:0107, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, село Путрівка;
об`єкт незавершеного будівництва, незакінченого будівництвом житлового будинку, готовністю 15 %, реєстраційний номер 26841107, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 3221487001:01:007:0107;
земельну ділянку, площею 0,9991 га, кадастровий номер 3221487001:01:007:0137, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, село Путрівка;
земельну ділянку, площею 0,3415 га, кадастровий номер 3221487001:01:007:0108, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, село Путрівка; 
земельну ділянку, площею 0,3415 га, кадастровий номер 3221487001:01:007:0109, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Київська область, Васильківський район, село Путрівка.
Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу предмета іпотеки, визначеною суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження.
19 жовтня 2016 року на виконання рішення Васильківський міськрайонний суд Київської області видав виконавчий лист № 362/5726/13-ц (т. 1, а. с. 16, 17).
09 грудня 2021 року приватний виконавець Голяченко І. П. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 362/5726/13-ц, виданого на виконання рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2015 року (т. 1, а. с. 20-23).
02 грудня 2024 року стягувач звернувся до приватного виконавця з клопотанням № 0000606/32864-24 про вчинення заходів щодо примусової реалізації майна (т. 1, а. с. 24-27).
У листі від 18 грудня 2024 року № 59544 приватний виконавець Голяченко І. П. повідомив про неможливість звернення стягнення на зазначене стягувачем майно боржника в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, пославшись на дію мораторію на виконання рішень за споживчими кредитами відповідно до пункту 5-2 Розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» (доповнено Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX), у зв`язку з чим заяву скаржника залишив без задоволення (т. 1, а. с. 18, 19).

Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі - у редакції, чинній на час подання скарги) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Тобто виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.
У частині першій статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
У пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно з частинами другою, третьою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Суди у справі, що переглядається, дійшли висновку про те, що іпотечні договори, на реалізацію яких звернено стягнення на майно, за своєю правовою природою не підпадають під ознаки споживчого кредитування, у зв`язку з чим, констатували відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин пункту 5-2 Розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку», тому визнали неправомірною бездіяльність приватного виконавця Голяченка І. П. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо невчинення виконавчих дій щодо реалізації майна боржника ОСОБА_1 .
У касаційній скарзі заявниця не погоджується із вказаними висновками судів та вважає, що кредити, видані банком, є споживчими кредитами, тому до спірних правовідносин є застосовними положення пункту 5-2 Розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» у частині мораторію на звернення стягнення на іпотечне майно в межах виконавчого провадження.
З огляду на доводи касаційної скарги на вирішення Верховного Суду поставлено питання перевірки висновків судів щодо цільового призначення кредитних коштів, наданих банком, та встановлення наявності / відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин пункту 5-2 Розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до пункту 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.
Положення абзацу першого цього пункту не поширюються на нерухоме майно (нерухомість), оформлене в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами, укладеними після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», або за договорами, до яких після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій.
Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення кредитних та іпотечного договорів, визначав, що:
споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»);
споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»);
продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Системний аналіз цих понять у їх взаємозв`язку дає можливість дійти висновку, що у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» (у зазначеній редакції) споживчим кредитом є кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві - фізичній особі, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, для придбання продукції - будь-яких виробів (товарів), робіт чи послуг, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.
Подібне як за змістом, так і за основними сутнісними ознаками визначення споживчого кредиту наразі міститься у пункті 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якого споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №755/11648/15 ц (провадження №14-336цс18), на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, проаналізувавши зміст пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшла висновку, що якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням нею обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим.
У постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 2-2117/2010 (провадження № 61-1874св21), переглядаючи справу за скаргою, зокрема на дії приватного виконавця щодо реалізації іпотечного майна, яке виступало як забезпечення зобов`язань за споживчим кредитом, касаційний суд вирішував питання щодо дійсних цілей кредиту споживчих / не споживчих та, відповідно, поширення мораторію на звернення стягнення на іпотечне майно за таким кредитом.
Верховний Суд у вказаній справі виснував таке: «Суди встановили, що 05 лютого 2008 року між ВАТ «ВТБ БАНК» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 26.11-18/08-СК, за умовами якого ОСОБА_1 отримав на особисті потреби 13 500 дол. США (а. с. 52, т. 3). 30 вересня 2008 року між АКБ «Форум» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 18/08/02/10-RZv, за умовами якого він отримав кредит для погашення заборгованості у ВАТ «ВТБ Банку» у сумі 28 689,16 дол. США та на споживчі цілі 10 310,84 дол. США. Іпотечний договір укладено для забезпечення виконання зазначеного кредитного договору від 30 вересня 2008 року. За таких обставин суди зробили помилкові висновки про забезпечення зобов`язання ОСОБА_1 за споживчим кредитом та поширення на спірні правовідносини положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
У справі, що переглядається, суди встановили, що 30 квітня 2008 року між скаржником і ОСОБА_2 було укладено два окремі кредитні договори.
Відповідно до умов кредитного договору № 27108С30 банк надав позичальнику кредит у сумі 1 200 000,00 доларів США, строк повернення до 15 квітня 2011 року. Згідно із наступними змінами, внесеними додатковою угодою, кредит було трансформовано у два транші, один з яких передбачав рефінансування кредитних зобов`язань позичальника за кредитним договором від 15 червня 2007 року  № TL-SME 001/182/2007, укладеним із Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», а інший - надання коштів у сумі 8 048 049,00 грн.
Згідно з кредитним договором № 27108С31, укладеним 30 квітня 2008 року, банк відкрив для позичальника невідновлювальну кредитну лінію у розмірі 800 000,00 доларів США, а надалі також передбачив другий транш у сумі 6 476 000,00 грн, із зазначеним цільовим призначенням на будівництво.
З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань 13 травня 2008 року між сторонами укладено іпотечний договір № 27108Z40, відповідно до якого ОСОБА_2 передав у іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, зокрема, земельні ділянки та житловий будинок, розташовані у селі Путрівка Васильківського району Київської області. Надалі, умови іпотечного договору неодноразово змінювались і доповнювались, зокрема шляхом включення до предмета іпотеки додаткової земельної ділянки, площею 0,9991 га, кадастровий номер 3221487001:01:007:0137.
Станом на 15 серпня 2013 року згідно з наданими банком розрахунками загальна сума заборгованості за кредитними договорами становить понад 23 000 000,00 грн, включно з простроченою заборгованістю за тілом кредиту, процентами та нарахованими штрафними санкціями.
Банк до суду першої інстанції подав копії документів, які ОСОБА_2 надав банку у 2008 році з метою отримання кредитних коштів, серед яких його заява про надання кредиту на будівництво житлових будинків, копія рішення Виконавчого комітету Путрівської сільської ради Васильківського району Київської області від 28 вересня 2007 року про надання дозволу на будівництво житлових будинків (котеджного містечка), копія кредитного договору від 15 червня 2007 року № TL-SME 001/182/2007, укладеного між ОСОБА_2 і Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», копії бізнес-планів будівництва житлових будинків та кошторис будівництва, копії попередніх договорів та договорів купівлі-продажу житлових будинків, земельних ділянок, укладених між третіми особами та ОСОБА_2 (т. 2, а. с. 183-228).
У матеріалах справи також міститься інформація з публічних офіційних реєстрів щодо реєстрації ОСОБА_2 як фізичної особи - підприємця з 06 березня 2000 року, який здійснював підприємницьку діяльність на час укладення кредитних та іпотечного договорів (т. 2, а. с. 180-182).
Крім того, матеріали справи містять заяви ОСОБА_2 , направлені на адресу АТ «Укрексімбанк» про перегляд процентної ставки за кредитом та про припинення нарахування відсотків за кредитом, відповідно до змісту яких він повідомив банк про те, що будівельна галузь перебуває у кризі, а збудовані будинки у котеджному містечку, на фінансування яких ОСОБА_2 брав кредитні кошти, не продаються, а його доходи від підприємницької діяльності зменшилися, оскільки замовлення на нові котеджні будинки не надходять та є недобудовані будинки. Водночас зазначав, що він продовжує роботи з покращення привабливості земельних ділянок, створив офіційний сайт котеджного містечка та залучив брокерів для пошуку покупців земельних ділянок і котеджів (т. 2, а. с. 229-233).
Отже, з урахуванням наведеного суди, дослідивши матеріали судової справи, дійшли правильного висновку, що зобов`язання за кредитними договорами не підпадають під ознаки споживчого кредитування.
Тобто, зміст умов кредитних договорів свідчить про те, що за рахунок кредитних коштів були задоволені не особисті потреби боржника, а отримані кошти були спрямовані на здійснення підприємницької діяльності, а саме на будівництво котеджного містечка та продаж котеджів, які разташовані за адресою Київська область, Васльківський район, село Путрівка.
Висновки судів з урахуванням наведеного не суперечать висновкам,викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15 та постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23, на які посилається заявниця у касаційній скарзі, щодо того, що споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, оскільки у справі, що переглядається, суди встановили, що кредитні кошти надавалися на цілі, пов`язані із здійсненням підприємницької діяльності.
Висновки у постанові Верховного Суду від 19 травня 2025 року у справі № 308/15538/22, на які посилається заявниця у касаційній скарзі, викладено за інших фактичних обставин, оскільки суди у цій справі встановили, що на момент укладення договору про іпотечний кредит цілі кредитування були споживчими, тому використання особою на час звернення з позовом іпотечної квартири як офісу для незалежної професійної діяльності і реєстрації громадських організацій, де вона є керівником і засновником, не має правового значення.
Колегія суддів зауважує, що у постанові від 25 грудня 2024 року у справі № 826/19911/14, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, Верховний Суд не викладав висновків про те, що у разі, якщо метою кредиту було погашення попередніх кредитів, це не є підставою для визнання кредиту неспоживчим. 
У вказаній справі № 826/19911/14 суди установили, що кредит було надано для задоволення особистих потреб, водночас за змістом рамкової угоди умови надання, термін погашення та розмір кожного кредитного траншу визначався шляхом оформлення договору про надання траншу, якими визначалось цільове призначення кредиту - для поповнення обігових коштів та рефінансування кредиту. Верховний Суд виснував, що суди не звернули уваги на те, що банк посилався на зміну цільового призначення кредиту із задоволення власних потреб на поповнення обігових коштів та надавав докази того, що кредитні кошти боржник отримав для здійснення підприємницької діяльності, тому Верховний Суд скасував судові рішення та направив справу на новий розгляд.
Вказані висновки узгоджуються із висновками судів у справі, що переглядається.
Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки фактичних обставин справи, які встановили суди на підставі належних та допустимих доказів.
Верховний Суд як суд касаційної інстанції обмежений в повноваженнях щодо переоцінки фактичних обставин справи в силу вимог статті 400 ЦПК України.
Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.
Власна інтерпретація учасником справи обставин справи та юридичного змісту норм права, яка не збігається з висновками суду, не є доказом помилковості висновків суду.
Європейський суд з прав людинивказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга не підлягає задоволенню, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокатка Дударенко Анна Михайлівна, залишити без задоволення.
Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 червня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк