РІШЕННЯ
Іменем України
Справа № 285/6245/25
провадження у справі № 2/0285/732/26
14 січня 2026 року   м. Звягель

Звягельський міськрайонний суд Житомирської області в складі:
головуючої судді……………....……...Літвин О. О.,
секретаря………...................................Клечковської М. М.,
з участю:
позивача................................................. ОСОБА_1 ,
представника відповідача.....................адвоката Кобриної Н. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження 
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
про стягнення аліментів, –  
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2025 року позивачка звернулась до суду з даним позовом до відповідача, в якому просила стягнути з нього на її користь аліменти на утримання їх неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , 2015 року народження, у розмірі 5000 грн щомісячно до досягнення нею повноліття. 
В обґрунтування позову зазначила, що шлюб між ними не розірвано, але сімейне життя не склалось, відповідач часто вчиняє домашнє насильство та створив умови, за яких вона із дитиною винаймає житло та проживає окремо від нього. 
Відповідач не виконує свої зобов`язання по утриманню своєї доньки, не надає кошти на її потреби, зокрема на харчування, придбання одягу і взуття, оплату за музичну школу, проїзд у транспорті, плату за орендоване житло, тощо. Донька проживає із нею та перебуває на її повному утриманні.
Ухвалою від 12.11.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення сторін, заперечення проти чого від них не надійшло.
Відповідач 27.11.2025 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи тим, що донька зареєстрована і проживає разом із ним. Позивач проходить службу в ЗСУ, що унеможливлює проживання дитини разом із нею. Також він є пенсіонером та перебуває у матеріальній скруті.
Ухвалою від 12.12.2025 судом постановлено перейти до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, оскільки з матеріалів справи вбачалось, що її розгляд без виклику сторін об`єктивно унеможливлює повне та всебічне встановлення фактичних обставин справи.
В судовому засіданні позивач підтримала свої вимоги. Перед початком судового розгляду назвала своїм місцем проживання місце реєстрації: АДРЕСА_1 , а вже під час надання пояснень зазначила, що винаймає будинок по АДРЕСА_2 , де проживає разом із донькою. На сьогоднішній день з відповідачем розлучені (за його позовом), питання про місце проживання дитини судом не вирішувалось, вона погодилась на розлучення і не заявляла клопотання під час розгляду судом справи про розірвання шлюбу про визначення місця прожзивання доньки із нею. 
Наполягала на тому, що дитина проживає з нею, незважаючи на те, що вона проходить військову службу, втім доказів на підтвердження зазначеного в неї немає і вона не може надати такі в силу свої некомпетенстності. 
Представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві. Вказала, що спільна дитина сторін проживає періодично у матері та батька. У останнього вона живе в більшості випадків. Він повністю її утримує, позивач сплачує лише заняття доньки в музичнй школі.
Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши надані докази по справі, суд дійшов наступного висновку.
Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 и, яка народилась  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
04.08.2021 сторони зареєстрували шлюб.
Як пояснили адвокат відповідача та сама позивачка в судовому засіданні, саме відповідачем було подано до суду заяву про розірвання шлюбу, який станом на день розгляду цієї справи вже розірваний. Питання щодо місця проживання спільної дитини у позовній заяві ОСОБА_2 не ставилось, а тому її місце проживання судом не визначалось з кимось із батьків.
Інформації про джерела та суми доходів відповідача у справі ОСОБА_2 державний реєстр фізичних осіб-платників податків не містить. Разом з тим, з доданої ним до відзиву довідки пенсійного органу від 01.04.2025 слідує, що він отримує пенсію розміром 3323 грн з березня 2025 року.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України).
Відповідно до ст.180 СК України, ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками вказаного обов`язку визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України).
Положеннями СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (ст.ст.180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (ст.185); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (ст.198).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ст.7 СК України). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. 
Так, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони і знівельовує можливість суду втручатися у їх взаємовідносини. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Посилання на факти, без їх доведення належними та допустимими доказами, не може бути підставою для задоволення заяви. 
Суд зауважує, що сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від неї, та захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для життєдіяльності.
За своєю суттю аліменти – це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. 
Статтею 51 Конституції України, ст.5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною чи здійснення опіки над дитиною.
Суд – це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ст.141 СК України). Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, на кожного з них покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини (ст.ст.11,12 Закону України «Про охорону дитинства»). 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя тощо.
Як на підставу для стягнення аліментів з відповідача, позивач послалася на ст.181 СК України, частина 3 якої передбачає, що кошти на утримання (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу платника або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Разом з тим, з витягу з реєстру територіальної громади від 11.11.2025 слідує, що позивач з 11.11.2025 зареєстрована в АДРЕСА_1 . Натомість з відомостей виконавчого комітету Звягельської міської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 04.11.2025 вбачається, що відповідач разом із донькою ОСОБА_3 , починаючи з 29.01.2016 зареєстровані за однією адресою в АДРЕСА_3 . Будинок, який розташований за вказаною адресою, належить ОСОБА_2 на праві власності.
Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Із матеріалів справи не встановлено належних, допустимих і достатніх доказів того, що десятирічна Софія фактично проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Останньою не підтверджено зміни місця проживання дитини, актуального стану утримання чи фактичного забезпечення потреб дитини поза межами проживання з відповідачем. 
За наявності спору між батьками щодо фактичного місця проживання дитини аліменти не можуть бути стягнуті на користь позивачки без доведення нею факту проживання дитини саме з нею та перебування дитини на її утриманні. Самі твердження позивачки не є достатніми доказами. 
Суд звертає увагу, що саме факт проживання та фактичного утримання дитини тими з батьків, з ким вона живе, є суттєвою обставиною для вирішення питання про стягнення аліментів. Якщо дитина на період ухвалення рішення перебуває в сім`ї іншого з батьків і тією стороною забезпечується, а позивачка не доводить протилежного, це виключає підстави для задоволення позову про аліменти на її користь. У наданих доказах відсутні акт обстеження житлових умов, висновки органів опіки про проживання з позивачкою, документи, що засвідчують витрати на утримання дитини саме позивачкою. У такій ситуації першочерговим є вирішення спору щодо місця проживання дитини або доведення факту її утримання конкретним з батьків. 
Посилання позивачки на власну «некомпетентність» у наданні доказів є безпідставними та не звільняють її від обов`язку доказування заявлених вимог. Така позиція суперечить принципам змагальності, диспозитивності та процесуальної рівності сторін. Також суд не має обов`язку замість сторони визначати перелік доказів чи збирати їх з власної ініціативи (ч.3 ст.13 ЦПК України). 
Цивільне процесуальне законодавство не передбачає можливості звільнення сторони від обов`язку подання доказів з мотивів відсутності юридичних знань або процесуальної обізнаності. Реалізація права на звернення до суду передбачає добросовісне користування процесуальними правами та виконання процесуальних обов`язків. 
Дана справа перебувала у провадженні суду з листопада 2025 року, а тому позивачка була завчасно обізнана про заперечення відповідача та мала достатній час і можливості для подання доказів. 
У судовому засіданні позивачка не надала жодного доказу на підтвердження тих обставин, що донька прожєиває із нею, посилаючись виключно на власні пояснення та звертаючись до суду з проханням вказати, які докази їй необхідно подати. Водночас пояснення сторони без їх підтвердження доказами не можуть вважатися достатніми для доведення позовних вимог (ст.ст.77, 78 ЦПК України). Надання судом порад щодо того, які саме докази необхідно подати для підтвердження позовних вимог, означало б вихід суду за межі неупередженої ролі та порушення принципу змагальності сторін.
З огляду на викладене, суд вважає, що позивачка не довела тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, та відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України не підтвердила цих своїх доводів відповідними доказами, передбаченими ст.ст.57-64 ЦПК України. 
Відтак, в задоволенні позову слід відмовити.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову підстави для стягнення з відповідача судових витрат відсутні. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України він компенсується за рахунок держави.
Керуючись статтями 76-81, 141, 258-259, 265, 268 ЦПК України, – 
УХВАЛИВ: 
Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку оскарження, рішення набирає законної сили за результатом апеляційного провадження.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги на нього безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного його тексту. 
Дата виготовлення повного тексту судового рішення – 19.01.2026.

Головуюча суддя ? ? ? ? ? ? ? ?    ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? ? О. О. Літвин