ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2026 року   Справа № 906/718/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Юрчук М.І. ,  суддя Тимошенко О.М. 
секретар судового засідання Соколовська О.В.
за участю представників - не з`явилися
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Сороки Вадима Ігоровича на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2025 у справі №906/718/25 (повний текст складено 28.10.2025)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Оіл-Груп"
до Фізичної особи - підприємця Сороки Вадима Ігоровича 
про стягнення 743 866,81 грн 

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.10.2025 у справі №906/718/25 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Оіл-Груп" задоволено частково.
Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Сороки Вадима Ігоровича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Оіл-Груп":
- 305 566,00 грн - заборгованість;
- 185 875,12 грн - пені;
- 27 758,93 грн - 3 % річних;
- 112 468,93 грн - інфляційні втрати.
Відмовлено у задоволенні вимог в частині стягнення: 85 627,31 грн - пені; 89,01 грн - 3% річних; 26 481,51 грн - інфляційних втрат.
Суд першої інстанції повважав доведеним факт невиконання відповідачем зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленого товару та наявність заборгованості в розмірі 305 566,00 грн, а тому невиконання цього обов`язку у встановлений законом строк свідчить про прострочення грошового зобов`язання відповідачем та є підставою для застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Місцевий господарський суд виснував про обґрунтованість заявлених до стягнення 185 875,12 грн пені, 27 758,93 грн 3 % річних та 112 468,93 грн інфляційних втрат.
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Фізична особа - підприємець Сорока Вадим Ігорович 18.11.2025 звернувся до суду із апеляційною скаргою через систему Електронний суд, в якій просить скасувати частково рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2025 у справі №906/718/25 в частині стягнення пені – 185 875,12 грн, 3% річних в сумі 27 758,93 грн, інфляційних нарахувань в сумі 112 468,9 93 грн.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає наступне:
- відповідно до п. 3.2 Договору Покупець зобов`язується оплатити повну вартість партії товару в розмірі 100 (сто)% за Товар в сумі, відображеній в рахунках – фактурах, наданих Постачальником, до дати бажаного відвантаження товару. Відповідно до п. 2.3 поставка здійснюється на підставі Заявок Покупця, форма яких встановлена в Додатку №1 до Договору, погоджених з Постачальником. Тобто, бажана дата поставки визначається із заявки покупця;
- так як в п. 3.2. визначено, що Покупець має оплатити вартість Товару до дати бажаного відвантаження Товару, то враховуючи, що підтвердження бажання Покупця у вигляді Заявки відсутнє, а отже і відсутня дата бажаного постачання товару;
- моментом вимоги є претензія ТОВ "Бізнес-Оіл-Груп". А отже і всі штрафні санкції повинні рахувати від дати вимоги, тобто претензії. Крім того, відповідно до п. 2.7 Договору, у випадку наявності заборгованості по оплаті поставленого в рамках дії Договору Товару зі сторони Покупця, Постачальник має право відмовити Покупцю в поставці наступної погодженої партії Товару до моменту 100 % погашення існуючої заборгованості за раніше поставлений Товар. Натомість, Постачальник і в подальшому здійснював постачання Товару, що виходячи зі звичаїв ділового обороту свідчить про допустимість способу оплати.
Листом Північно-західного апеляційного господарського суду № 906/718/25/6080/25 від 19.11.2025 матеріали справи № 906/718/25 витребувано у Господарського суду Житомирської області.
25.11.2025 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи № 906/718/25.
Розпорядженням керівника апарату суду від 25.11.2025 у зв`язку із перебуванням у відпустці головуючої судді Крейбух О.Г. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №906/718/25.
Відповідно до Протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2025 визначено колегію суддів у складі: Павлюк І.Ю. - головуючий суддя, суддя Юрчук М.І., суддя Тимошенко О.М.
01.12.2025 на адресу суду від Фізичної особи – підприємця Сороки Вадима Ігоровича надійшло клопотання про доповнення або зміну апеляційної скарги, в якому скаржник просить поновити пропущений процесуальний строк на подання Апеляційної скарги на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2025 у справі №906/718/25. Відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою. Скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2025 у справі №906/718/25 в частині стягнення пені – 185 875,12 грн, 3% річних в сумі 27 758,93 грн, інфляційних нарахувань в сумі 112 468,9 93 грн.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 поновлено строк на подання апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Сороки Вадима Ігоровича на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2025 у справі №906/718/25. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Сороки Вадима Ігоровича на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2025 у справі №906/718/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на "13" січня 2026 р. об 11:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №3. Запропоновано учасникам справи у строк до 29.12.2025 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмові відзиви на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст. 263 ГПК України, та докази надсилання копії відзивів та доданих до них документів іншим учасникам справи. Зупинено дію рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2025 у справі №906/718/25.
02.12.2025 на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Оіл-Груп" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Сороки Вадима Ігоровича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області у справі № 906/718/25 від 16.10.2025 - без змін.
12.01.2026 на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес-Оіл-Груп" надійшло клопотання про проведення засідання за відсутності учасника справи. 
В судове засідання представник скаржника (відповідача) не з`явився, про місце, час і дату судового засідання скаржник повідомлявся належним чином. 
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення суду, зазначає наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, 23.03.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Бізнес - Оіл - Груп” (постачальник) та Фізичною особою - підприємцем Сорокою В. І. (покупець) укладено Договір поставки нафтопродуктів №23-03-23, відповідно до якого постачальник зобов`язується передати покупцю у власність товар, а покупець прийняти та оплатити цей товар на умовах викладених у договорі, найменування, кількість, ціна яких вказується в накладних документах на товар та додатках до договору, які оформляються на кожну окрему партію (п.1.1 договору).
Відповідно до п. 1.2 номенклатура товару, його кількість, ціна встановлюються Сторонами за обопільною згодою на основі заявки покупця та зазначаються в розрахункових документах (рахунках-фактурах) та/чи в відвантажувальних документах (видаткових накладних) на товар, котрі являються специфікацією в розумінні ст. 266 Господарського кодексу України та складають невід`ємну частину цього договору. 
Згідно з пунктом 2.1 договору товар поставляється погодженими партіями, у відповідності із заявками покупця та рахунком фактурою на поставку тої чи іншої партії товару. поставка товару підтверджується видатковими накладними на товар, які підписані представниками обох сторін. 
У пункті 2.4 договору сторони погодили, що постачальник зобов`язується на умовах, визначених п.2.2. цього договору, відвантажити покупцю партію товару, а покупець зобов`язується його прийняти. 
Згідно з п.3.1, 3.2 договору загальна ціна цього договору визначається кількістю отриманого та оплаченого товару покупцем протягом всього строку дії договору. Вартість кожної окремої партії товару визначається постачальником в рахунках-фактурах та накладних документах. Покупець зобов`язується оплатити повну вартість партії в розмірі 100 % (в тому числі ПДВ) за товар в сумі, відображеній в рахунках-фактурах, наданих постачальником, до дати бажаного відвантаження товару. За порушення строків оплати, встановлених п. 3.2. Договору, покупець на вимогу постачальника окрім штрафних санкцій зобов`язується сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. 
Відповідно до п.3.5 договору датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів банківською установою банківський рахунок постачальника. 
У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та договором. У випадку несвоєчасної оплати, а також порушення строків виконання п.3.2. цього договору, покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період несвоєчасної оплати (не оплати) за кожний день прострочення (п.4.1, 4.2 договору).
У пункті 4.6 та 4.7 договору визначено, що сплата штрафних санкцій не звільняє сторони від виконання зобов`язань по цьому договору. У випадку перерахування покупцем недостатньої суми здійснюваного платежу для виконання грошового зобов`язання, передбаченого умовами даного договору, сума розподіляється в наступному порядку: 
- у першу чергу на повне погашення суми збитків, викликаних невиконанням або неналежним виконанням покупцем своїх зобов`язань за цим Договором; 
- в другу чергу погашається сума санкцій, нарахованих на момент здійснення платежу, передбачених п.4.2. та п.4.4. даного Договору; 
- у третю - сума основного боргу з урахуванням індексу інфляції встановленого на день платежу.
Договір набирає сили з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2023 року, а в частині взаєморозрахунків (у разі відповідної домовленості до п.3.3. договору) до повного та належного здійснення розрахунків між сторонами (п.6.1 договору).
Даний договір підписаний уповноваженими представниками та скріплений печатками сторін.
На виконання умов договору позивач здійснив поставку товару на загальну суму 1 717 977,00 грн, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази: 
- видаткова накладна №2108 від 10.10.2024 на суму 470 103,00 грн (з ПДВ); товарно - транспортна накладна №0000-002108; податкова накладна №86;
- видаткова накладна №2109 від 11.10.2024 на суму 361 894,00 грн (з ПДВ); товарно транспортна - накладна №0000-002109; податкова накладна №94;
(загалом постачальником виставлено рахунок на оплату №1753 від 10.10.2024 на суму 831 997,00 грн)
- видаткова накладна №2401 від 11.11.2024 на суму 443 000,00 грн (з ПДВ); товарно - транспортна накладна №0000-002401; податкова накладна №81;
- видаткова накладна №2420 від 12.11.2024 на суму 443 000,00 грн (з ПДВ); товарно - транспортна - накладна №0000-002420; податкова накладна №89.
(загалом постачальником виставлено рахунок на оплату №2002 від 11.11.2024 на суму 886 000,00 грн).
23.04.2025 позивач засобами поштового зв`язку направив на адресу відповідача претензію №230425/4 про сплату заборгованості у розмірі 1 505 566,00 грн, про що свідчить накладна №0410600605376 та опис вкладення "Укрпошти".
На час звернення позивача до суду відповідач мав заборгованість в розмірі 1 305 566, 00 грн.
Після відкриття провадження у справі відповідач сплатив кошти в сумі 1 000 000,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями: №32471 від 09.07.2025 на суму 300 000,00 грн, №33139 від 24.07.2025 на суму 500 000,00 грн та №33810 від 11.08.2025 на суму 200 000,00 грн.
За несвоєчасне виконання зобов`язань Позивач (з урахуванням заяви про зміну розміру позовних вимог) здійснив розрахунок пені 271 502,43 грн, інфляційних втрат у розмірі 138 950,44 грн та 3% річних у розмірі 27 847,94 грн за період прострочення 11.10.2024 – 22.07.2025.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За приписами статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським зобов`язанням визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (частина перша статті 174 ГК України).
Господарський договір укладається в порядку, встановленому ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України (стаття 181 ГК України).
Згідно із частинами першою та другою статті 712 ЦК України договір, за яким продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму, є за договором поставки.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.
За приписами статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Отже, двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і водночас набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату.
За приписами статті 173 ГК України господарським зобов`язанням визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (частина перша статті 174 ГК України).
Господарський договір укладається в порядку, встановленому ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України (стаття 181 ГК України).
Згідно із частинами першою та другою статті 712 ЦК України договір, за яким продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму, є за договором поставки.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.
Пунктом 1 статті 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
За приписами статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Отже, двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і водночас набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату.
Між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі Договору поставки нафтопродуктів №23-03-23, згідно з яким позивач зобов`язується поставити товар, тоді як відповідач прийняти товар та здійснити оплату.
Водночас, умовами укладеного між сторонами договору не визначено строку оплати товару.
Отже, враховуючи приписи ст. 692 ЦК Ураїни, обов`язок відповідача з оплати поставленого товару виник з моменту його прийняття, оскільки інший строк оплати сторонами не визначено. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідач прийняв від позивача товар 10.10.2024 на суму 470 103,00 грн, 11.10.2024 на суму 361 894,00 грн, 11.11.2024 на суму 443 000,00 грн, 12.11.2024 на суму 443 000,00 грн, що підтверджується видатковими та товарно-транспортними накладними.
Відповідач, прийнявши товар, не здійснив своєчасну оплату в повному обсязі, порушивши вимоги пункту 3.2 договору, відповідно до якого обов`язок сплатити вартість товару виникає до моменту його відвантаження, а також положення частин першої, другої статті 692 ЦК України.
Так на момент звернення позивача до суду за відповідачем обліковувалася заборгованість у розмірі 1 305 566,00 грн, що підтверджується наданими матеріалами справи. Після відкриття провадження у справі відповідач сплатив 1 000 000,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №32471 від 09.07.2025, №33139 від 24.07.2025 та №33810 від 11.08.2025. 
Відповідач не заперечує факт невиконання відповідачем зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленого товару та наявність заборгованості в розмірі 305 566,00 грн
З огляду на приписи ст. 692 ЦК України, є безпідставними посилання скаржника на те, що всі штрафні санкції повинні рахувати від дати вимоги, тобто претензії.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п. 3 ч.1 ст. 611 ЦК України).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойка є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).
При цьому за приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Відповідно до статті 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Водночас статтею 3 названого Закону передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).
Відповідно до пункту 4.2 договору, у випадку несвоєчасної оплати, а також порушення строків виконання п.3.2. цього договору, покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період несвоєчасної оплати (не оплати) за кожний день прострочення.
За несвоєчасне виконання зобов`язань позивач здійснив нарахування пені на загальну суму 271 502,43 грн.
Ні під час розгляду спору судом першої інстанції, на у суді апеляційної інстанції Відповідач не надав суду контррозрахунку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 зазначено, що визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані сторонами докази, у тому числі зроблений позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок.
Водночас, суд здійснений позивачем розрахунок пені вважає неправильним та незаконним з огляду на неврахування позивачем положень частини шостої статті 232 ГК України.
Суд враховує, що станом на час розгляду справі Господарський кодекс України втратив чинність з 28.08.2025 у зв`язку з введенням в дію Закону України № 4196-IX від 09.01.2025 “Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб”. Разом із тим, як на час виникнення спірних правовідносин, зокрема, протягом періодів нарахування пені, так і на дату подання позову позивачем до Господарського суду Житомирської області, Господарський кодекс України був чинним, а відтак, відповідна норма (ч. 6 ст. 232 ГК України) є такою, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Так, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
У постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 910/4164/17, від 22.11.2018 у справі № 903/962/17, від 07.06.2019 у справі № 910/23911/16, від 13.09.2019 у справі № 902/669/18) (пункт 83).
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у цій постанові, якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором (постанова Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі №910/6379/14 (провадження № 3-53гс15), в якій умовами договору сторонами було погоджено нарахування пені по день фактичної оплати боргу).
У разі відсутності подібних умов у договорі (використання/зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені “за кожен день прострочення”) нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що застосування в тексті господарського договору формулювання “за кожен день прострочення” не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором (пункти 91-93).
За умовами пункту 4.2 Договору сторонами не погоджено більш тривалий, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України строк нарахування штрафних санкцій, тому у спірних правовідносинах перебіг строку нарахування пені починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано та припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.
Крім того при визначенні початку перебігу періоду прострочення суд виходить із положень статті 253 Цивільного кодексу України, згідно з якою перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язана дія чи подія, що має юридичне значення.
Водночас відповідно до частини п`ятої статті 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або неробочий день, днем закінчення строку вважається перший робочий день після нього.
Отже, якщо строк виконання грошового зобов`язання (зокрема, оплати вартості поставленого товару) припадав на вихідний або святковий день, прострочення у виконанні зобов`язання настає з наступного робочого дня.
Судом за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій LIGA 360 здійснено перерахунок пені за визначений позивачем період прострочення (з урахуванням обмеження відповідного періоду шестимісячним строком) та встановлено, що розмір пені у спірних правовідносинах є 185 875,12 грн, у тому числі:
- за прострочення виконання грошового зобов`язання на суму 57 672,00 грн за період з 11.10.2024 до 11.04.2025 у розмірі 8058,47 грн;
- за прострочення виконання грошового зобов`язання на суму 242 328,00 грн за період з 15.10.2024 по 15.04.2025 у розмірі 33 995,01 грн;
- за прострочення виконання грошового зобов`язання на суму 119 566,00 грн за період з 15.10.2024 по 15.04.2025 у розмірі 16 773,33 грн;
- за прострочення виконання грошового зобов`язання на суму 443 000,00 грн за період з 12.11.2024 по 12.05.2025 у розмірі 63 493,38 грн;
- за прострочення виконання грошового зобов`язання на суму 443 000,00 грн за період з 13.11.2024 по 13.05.2025 у розмірі 63 554,93 грн.
Перевіривши вказаний розрахунок суд апеляційної інстанції виснує, що такий розрахунок пені є арифметично правильним.
Також за несвоєчасне виконання зобов`язань позивач здійснив нарахування 3 % річних на загальну суму 27 847,94 грн.
Водночас, відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України, якщо день початку перебігу строку припадає на вихідний, перебіг строку починається з першого робочого дня. Тому позивач помилково визначив початок періоду прострочення щодо сум 242 328,00 грн та 119 566,00 грн як 12.10.2024 (субота).
Суд за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій LIGA 360 здійснив перерахунок 3 % річних, виходячи з того, що перебіг строку прострочення розпочинається з наступного робочого дня – 15.10.2024, та встановив, що їх загальний розмір становить 27 758,93 грн.
Також за прострочення виконання грошового зобов`язання позивач здійснив розрахунок інфляційних втрат на загальну суму 138 950,44 грн за період з жовтня 2024 по червень 2025 року.
Відповідно до усталеної судової практики розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.
Суд зазначає, що позивач при здійсненні розрахунку інфляційних втрат не дотримався зазначених правил, що призвело до завищення їх розміру.
Зокрема, до розрахунку помилково включено жовтень 2024 року, тоді як нарахування інфляційних втрат мало здійснюватися починаючи з листопада 2024 року, тобто з місяця, наступного за місяцем, у якому настав строк виконання грошового зобов`язання на суми 57 672,00 грн, 242 328,00 грн та 119 566,00 грн.
Крім того, до розрахунку безпідставно включено листопад 2024 року, тоді як інфляційні втрати за зобов`язаннями на суму 443 000,00 грн підлягали нарахуванню починаючи з грудня 2024 року, тобто з місяця, наступного за місяцем, у якому настав строк виконання відповідного грошового зобов`язання.
На підставі викладеного, суд першої інстанції правильно виснував про задоволення позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача 305 566,00 грн основної заборгованості; 185 875,12 грн пені; 27 758,93 грн 3 % річних; 112 468,93 грн інфляційних втрат. У задоволенні позовних вимог у частині стягнення пені у розмірі 85 627,31 грн, 3% річних у розмірі 89,01 грн та інфляційних втрат у розмірі 26 481,51 грн необхідно відмовити у зв`язку з недоведеністю.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2025 у справі №906/718/25 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Сороки Вадима Ігоровича на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2025 у справі №906/718/25 - без задоволення.
Судові витрати апеляційний суд розподіляє з урахуванням положень ст.ст. 123, 129 ГПК України та покладає на скаржника.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Сороки Вадима Ігоровича на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2025 у справі №906/718/25 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 16.10.2025 у справі №906/718/25 - без змін.
2. Справу №906/718/25 повернути до Господарського суду Житомирської області.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "16" січня 2026 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю. 

Суддя   Юрчук М.І. 

Суддя   Тимошенко О.М.