ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/15577/21 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Бужак Н.П.
Суддів: Сорочка Є.О., Чаку Є.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року, суддя Колеснікова І.Є., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просила:
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 347,5 календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01 липня 2002 року по 29 серпня 2019 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації по день фактичного розрахунку.
Окружним адміністративним судом міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.
На підставі вимог Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» дану справу передано до Київського окружного адміністративного суду за належністю.
Відповідно до ухвали Київського окружного адміністративного суду суду від 29 серпня 2023 року розгляд справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 183 календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01 липня 2002 року по 29 серпня 2019 року.
Таким чином, спірним у даній справі є питання щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 164,5 календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01 липня 2002 року по 29 серпня 2019 року та зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації по день фактичного розрахунку.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.
Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 164,5 (сто шістдесят чотири цілих п`ять десятих) календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01 липня 2002 року по 29 серпня 2019 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням Київського окружного адміністративного суду, Апарат Верховної Ради України звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задовлених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для виходу із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні, а тому клопотання про розгляд справи за участі представника скаржника не підлягає задоволенню.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 
- з 01 липня 2002 року по 19 травня 2004 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України четвертого скликання ОСОБА_2 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».;
- з 20 травня 2004 року по 31 серпня 2004 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України четвертого скликання ОСОБА_2 без поширення дії Закону України «Про державну службу».
- з 01 вересня 2004 року по 28 лютого 2006 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України четвертого скликання ОСОБА_2 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».
- з 01 березня 2006 року по 25 травня 2006 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України четвертого скликання ОСОБА_2 без поширення дії Закону України «Про державну службу».
За період роботи з 01 липня 2002 року по 25 травня 2006 року не використано 61 календарних дні щорічної основної відпустки.
З 26 травня 2006 року по 23 листопада 2007 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України п`ятого скликання ОСОБА_2 з поширення дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період не використано 44,5 календарних дні щорічної основної відпустки.
З 26 листопада 2007 року по 28 лютого 2008 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_2 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».
З 29 лютого 2008 року по 17 березня 2008 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_2 без поширення дії Закону України «Про державну службу».
З 18 березня 2008 року по 13 липня 2008 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_2 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».
З 14 липня 2008 року по 20 липня 2008 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_2 без поширення дії Закону України «Про державну службу».
З 21 липня 2008 року по 15 жовтня 2008 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_2 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».
З 15 жовтня 2008 року по 01 лютого 2009 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України п`ятого скликання ОСОБА_2 без поширення дії Закону України «Про державну службу».
За період роботи з 26 листопада 2007 року по 01 лютого 2009 року не використано 21,5 календарних дні щорічної основної відпустки.
З 02 лютого 2009 року по 30 червня 2009 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_3 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».
З 01 липня 2009 року по 05 квітня 2010 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_2 без поширення дії Закону України «Про державну службу».
З 06 квітня 2010 року по 30 вересня 2010 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_2 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».
З 01 жовтня 2010 року по 04 лютого 2011 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_2 без поширення дії Закону України «Про державну службу».
За період роботи з 02 лютого 2009 року по 04 лютого 2011 року не використано 60 календарних дні щорічної основної відпустки.
З 07 лютого 2011 року по 15 квітня 2017 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_2 з поширенням дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період не використано 06 календарних дні щорічної основної відпустки.
З 03 квітня 2012 року по 12 грудня 2012 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_4 без поширення дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період не використано 21 календарних дні щорічної основної відпустки.
З 13 грудня 2012 року по 18 лютого 2013 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України сьомого скликання ОСОБА_5 без поширення дії Закону України «Про державну службу». За вказаний період не використано 5,5 календарних дні щорічної основної відпустки.
З 02 квітня 2013 року по 30 червня 2014 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України сьомого скликання ОСОБА_5 без поширення дії Закону України «Про державну службу».
З 01 липня 2014 року по 27 листопада 2014 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України сьомого скликання ОСОБА_5 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».
За період роботи з 02 квітня 2013 року по 27 листопада 2014 року не використано 42.5 календарних дні щорічної основної відпустки.
З 01 грудня 2014 року по 29 серпня 2019 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України восьмого скликання ОСОБА_5 (патронатна служба). За вказаний період не використано 85,5 календарних дні щорічної основної відпустки.
Таким чином, як вірно встановив суд першої інстанії, за час роботи в Апараті Верховної Ради України позивачці не виплачено компенсацію за 347,5 календарних днів щорічної основної відпустки.
Відповідно до ухвали Київського окружного адміністративного суду від від 30 вересня 2024 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 183 календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01 липня 2002 року по 29 серпня 2019 року, оскільки питання про виплату позивачці грошової компенсації за вказаний період вже вирішено у межах розгляду справи № 759/50/22, рішення суду у якій набрало законної сили.
Отже, невирішеним залишається питання про виплату позивачу грошової компенсації лише за 164,5 календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01 липня 2002 року по 29 серпня 2019 року.
Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України, визначені статтею 34 Закону України «Про статус народного депутата України» і Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР.
Частиною 1 статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.
Відповідно до частини 3 статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.
Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.
Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.
Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.
Відповідно до частини 6 статті 34 «Про статус народного депутата України», у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата, відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його середньої місячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.
Суд зазначає, що згідно з положеннями статей 21-49 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути укладеним, на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.
Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06 листопада 1992 року роз`яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.
Таким чином, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов`язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.
Згідно частини 7 статті 1.1 Положення, помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
Частина 8 статті 1.1 Положення визначає, що помічник-консультант народного депутата України у своїй роботі керується Конституцією України, законодавством України, а також цим Положенням.
Згідно частини 1 статті 4.1 Положення, розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.
За правилами частин 1, 3 статті 4.4 Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.
За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки».
Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
За наведених обставин, до правовідносин у сфері проходження патронатної служби і, які стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України підлягають застосуванню відповідні норми КЗпП України та Закону України «Про відпустки».
Державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначені Законом України «Про відпустки».
Згідно частини 3 статті 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.
За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому, тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні (ч. 1 статті 24 Закону України «Про відпустки»).
Положення частин 1 та 4 статті 24 Закону України «Про відпустки» кореспондуються із положеннями частин 1 та 4 статті 83 КЗпП України.
Статтею 3 Закону України «Про відпустки» передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку, чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.
Аналіз наведених вище норм Закону України «Про відпустки» та КЗпП України дає підстави для висновку про те, що виплата роботодавцем грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку при звільненні з роботи не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці та є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні.
Отже, як вбачається з вищенаведених положень, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку, є звільнення особи з вказаної посади.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що згідно з п.п. 1 та 2 п. 10 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769, Апарат Верховної Ради України забезпечує фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України; здійснює в межах наявних коштів матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України.
Таким чином, з огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що всі виплати, які виникають з трудових правовідносин, в тому числі й матеріальна допомога на оздоровлення, грошова компенсація за невикористані дні щорічної та додаткової відпустки та, відповідно, середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, здійснюються Апаратом Верховної Ради з загального фонду оплати праці помічників консультантів народного депутата України, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України.
Видатки з виплати компенсації за невикористану основну відпустку при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України та, відповідно, з виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.
При цьому, відсутність бюджетних призначень на оплату праці не може бути підставою для невиконання вимог закону.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2020 року у справі № 580/2954/19.
Європейський суд з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року зазначив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення). Суд зауважив на те, що органи державної влади не вправі посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (п. 26 рішення)
За таких підстав, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач вчинив протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористані дні відпустки та зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 164,5 календарні дні щорічної основної відпустки за період роботи з 01 липня 2002 року по 29 серпня 2019 року.
Що стосується позовних вимог зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації по день фактичного розрахунку, то суд вірно відмовив в цій частині в задоволенні позову.
Проте, ні позивач, ні відповідач рішення суду в частині, якою відмовлено у задоволенні позову не оскаржують, а тому, з огляду на вимоги ст. 309 КАС України, суд не надає оцінки законності прийнятого рішення в цій частині.
Відповідно до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи вчинені (прийняті) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив заяву у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Сорочко Є.О.

Чаку Є.В.