П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 року м. Київ
Справа № 757/55745/23-ц
Провадження №22-ц/824/1739/2026

Резолютивна частина постанови оголошена 21 січня 2026 року
Повний текст постанови складено 23 січня 2026 року
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_2 , подану адвокатом Теслею Степаном Миколайовичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року, ухваленого у складі судді Соколова О.М., -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила суд виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. 
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . На початку вересня власник приїхав до вказаної квартири, переконатися, що згідно п. 4.2.4. договору іпотеки від 01.12.2020 року іпотекодавець ОСОБА_2 самостійно звільнила квартиру. 
Відповідач позивачу пояснила, що звільняти квартиру відмовляється, викликала кілька чоловіків, які погрожували власникові та намагалися виштовхати з квартири застосовуючи фізичну силу, на місце було викликано поліцію, яка порадила звернутися до суду.
Так, згідно п. 4.2.3. договору іпотеки від 01.12.2020 року іпотекодавець зобов`язаний у разі невиконання умов основного зобов`язання і звернення стягнення на предмет іпотеки відшкодувати іпотекодержателю у повному обсязі всі витрати пов`язані із зверненням стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію, включаючи судові витрати.
Позивач кілька разів намагався у досудовому порядку домовитися з відповідачем про добровільне виселення та щоразу був фізичний опір зі сторони відповідача.

Відповідач у квартирі не зареєстрована, жодних підстав законного перебування у ній не має, її небажання виїхати з займаного житла не дає можливості власнику здійснювати ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.02.2024 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва занесеною до протоколу судового засідання від 08.10.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в загальному позовному провадженні.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва занесеною до протоколу судового засідання від 08.10.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва занесеною до протоколу судового засідання від 07.05.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла задоволено.
Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073, 60 грн. та 20 000,00 грн. - витрат сплачених за надання правової допомоги.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що квартиру, яка була предметом іпотеки забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки не застосовують положення статті 109 ЖК УРСР щодо надання іншого постійного житла одночасно з їхнім виселенням.
Крім того, стороною відповідача не надано суду доказів скасування державної реєстрації права власності позивача на спірну квартиру. 
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат Тесля С.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволені позову, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем не було дотримано ч. 2 ст. 40 Закону України №898-IVта у ч. 3 ст. 109 ЖК України а саме процедури виселення з житла.
Зазначає, що виселення з житла відповідачки є непропорційним втручанням в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Скоромна І.М. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою і формальною, не містить жодного фактичного чи правового аргументу, який би міг поставити під сумнів законність судового рішення.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Тесля С.М. підтримав доводи апеляційної скарги.
Позивач ОСОБА_1 та його представник Герасименко С.В. в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином (т.2 а.с.106), будь яких клопотань про неможливість прибуття в судове засідання від позивача та його представника на час розгляду справи 21 січня 2026 року о 09 годині 30 хвилин до апеляційного суду не надходило.
За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.
Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.
За таких обставин, обставин апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Герасименка С.В..
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що 01.12.2020 року між ОСОБА_2 (іпотекодавець) та ОСОБА_4 (іпотекодержатнль) було підписано договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 1489, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , в забезпечення виконання основного зобов`язання по договору позики укладеного 01.12.2020 року.
19.01.2021 року між ОСОБА_5 , який діяв в інтересах ОСОБА_4 (первісний іпотекодержатель) та ОСОБА_6 (новий іпотекодержатель) було укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до змісту якого первісний іпотекодержатель передав новому іптекодержателю всі права та обов`язки первісного іпотекодержателя за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Косенко М.О. 02.12.2020 року за реєстровим № 1489.
07.07.2023 року між ОСОБА_7 , який діяв в інтересах ОСОБА_6 (первісний іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (новий іпотекодержатель) було укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до змісту якого первісний іпотекодержатель передав новому іптекодержателю всі права та обов`язки первісного іпотекодержателя за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Косенко М.О. 02.12.2020 року за реєстровим № 1489.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав № 346147556 від 12.09.2023 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 33743880000, підстави внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 69248878 від 12.09.2023 11:06:18, приватний нотаріус Бадахов Юрій Назірович, Киїський міський нотаріальний округ м. Київ, зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 173,9 кв. м., житловою площею 75,7 кв. м. за ОСОБА_1 .
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. 
Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті само особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2020 року у справі № 522/7758/14-ц (провадження № 61-40927св18), зроблено висновок, що «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. При цьому, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах».
У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19) зроблено висновок про те, що преюдиційні факти - це такі факти, що встановлені рішенням чи вироком суду, які набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Тож законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних (відмінних) за змістом судових рішень.
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), відповідно до яких преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі - для суду під час розгляду інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає потреби встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть судової преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено судом ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що піддано аналізові в мотивувальній частині судового акта.
Відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року у справі №757/10431/24-ц, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бадахов Юрій Назарович, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, припинення права власності, зобов`язання внести зміни задоволено частково.
Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального/округу Бадахова Юрія Назіровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 69248878 від 12.09.2023 р., відповідно до якого за ОСОБА_1 зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Таким чином, у вказаному судовому рішенні встановлені преюдиційні обставини для справи яка перебуває у проваджені в апеляційного суду та дотримані як об`єктивні межі так і суб`єктні, оскільки учасниками справи є ті ж особи, що і у справі № 757/10431/24-ц.
Виходячи з загальних положень ЦПК України, підстави позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. 
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів; предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, який проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.
Таке ж визначення міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17.
Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
У справі яка переглядається апеляційним судом предметом спору є виселення ОСОБА_2 з квартири за адресою квартиру АДРЕСА_2 яке належить ОСОБА_1 .
Підставою позову у вказаній справі було те, що рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального/округу Бадахова Юрія Назіровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 69248878 від 12.09.2023 р., відповідно до якого за ОСОБА_1 було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_2 та він був власником вказаного майна яке незаконноо займала ОСОБА_2 .
Разом з тим, судовим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року у справі №757/10431/24-ц було скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою  АДРЕСА_2 .
Таким чином, оскільки рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року, яке має преюдиційне значення для суду фактично були скасовані підстави позову які стали обґрунтуванням під час зверненням з позовом до суду про виселення з житлового приміщення, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає, оскільки у суду відсутні належні законі підстави для задоволення позову, оскільки такі обставини були скасовані в судовому порядку, а рішення суду набрало законної сили. 
Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення 
у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року, підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року та ухвалення у справі нового рішення про відмову в задоволення позову, понесені відповідачем судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги слід стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в сумі 1 287,60 грн. 
Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану адвокатом Теслею Степаном Миколайовичем- задовольнити.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову  ОСОБА_1 - відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1 287,60 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна