П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/13330/24                                       Головуючий у 1-й інстанції:  Маслоід О.С. 
Суддя-доповідач:  Полотнянко Ю.П. 
11 грудня 2025 року                                                                                           м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Полотнянка Ю.П. 
суддів:  Смілянця Е. С.  Драчук Т. О. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Гніванського дочірнього сільськогосподарського підприємства “Маянівське” ВАТ “Гніванський кар`єр”, Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом Гніванського дочірнього сільськогосподарського підприємства “Маянівське” ВАТ “Гніванський кар`єр” до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 
В С Т А Н О В И В :
Гніванське дочірнє сільськогосподарське підприємство «Маянівське» ВАТ «Гніванський кар`єр» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 12.04.2024 року № 0129610701, № 0129620701 та рішення про застосування фінансових санкцій №13007/02-32-09-01/30809007.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 26.03.2025 позов задоволено частково.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 12.04.2024 № 0129610701 та № 0129620701.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального, процесуального права, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Апелянт зазначає, що приймаючи рішення, суд першої інстанції не врахував, що Позивач не надав до податкового органу витяг з технічної документації із землеутрою про затвердження нормативної грошової оцінки або зміну нормативної грошової оцінки земельних ділянок, на офіційному сайті Гніванської міської ради та Держгеокадастру відсутня інформація щодо нормативно-грошової оцінки земельних ділянок у 2021, 2022, 2023 роках, тому під час винесення спірних податкових повідомлень-рішень податковим органом застосовано дані щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, які задекларовано ГДСП “Маянівське”, в розмірі 27 184 грн.
Крім того, позивачем також подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо скасування рішення про застосування фінансових санкцій №13007/02-32-09-01/30809007.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач покликається на те, що отримане пальне позивач зберігав у ТОВ «Гніванський кар`єр» згідно відповідного договору, на підтвердження чого надав до матеріалів письмові докази. На момент укладення договору зберігання у зберігача були в наявності всі законні підстави для здійснення діяльності щодо зберігання пального, а згідно вимог податкового законодавства позивач не може нести відповідальність за протиправні дії свого контрагента.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.   
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що у період з 27.02.2024 року по 18.03.2024 року відповідачем на підставі наказів від 08.02.2024 року за № 677к та від 05.03.2024 року за № 1234к була проведена документальна планова виїзна перевірка, за результатом якої складений 25.03.2024 року відповідний акт за № 12164/02-32-07-01/30809007. Згідно висновків вказаного акту позивачем, у тому числі, порушені вимоги ч. 1 ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі Закон), а саме зберігання пального з 01.04.2020 року по 30.09.2023 року без наявності ліцензії на право зберігання пального; п. 288.1., п.п. 288.5.1. п. 288.5. ст. 288 ПК України, тобто занижено розмір орендної плати за землю у розмірі, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 108 156,3 грн, у тому числі: за 2021 рік – 36052,1 грн, за 2022 рік – 36052,1 грн, 2023 рік – 36052,1 грн.; п. п. 292.1.1., 292.1.2. ст. 292.1., п.п. 293.9.1. п. 293.9. ст. 293 ПК України, тобто занижено єдиний податок у розмірі, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 34 249,5 грн, у тому числі: за 2021 рік – 11 416, 5 грн, за 2022 рік –– 11 416, 5 грн, 2023 рік – – 11 416, 5 грн.
На підставі вказаного акту перевірки відповідачем 12.04.2024 року прийняті спірні податкові повідомлення - рішення: № 0129610701, яким позивачеві донараховано грошове зобов`язання з орендної плати за землю у сумі 108 156 грн. та нараховані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 25% на підставі п. 123.2. ст. 123 ПК України у сумі 27039 грн., загальна сума 135 195 грн.; № 0129620701, яким позивачеві донараховано грошове зобов`язання з єдиного податку у сумі 34 249,5 грн. та нараховані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 25% на підставі п. 123.2. ст. 123 ПК України у сумі 8 562,39 грн., загальна сума 42 811,89 грн. та рішення про застосування фінансових санкцій № 13007/02-32-09-01/30809007, яким до позивача застосовані фінансові санкції у вигляді штрафу згідно ч. 2 ст. 17 Закону у розмірі 500 000 грн за здійснення здійснення господарської діяльності зі зберігання пального без наявності ліцензії.
Вважаючи спірні рішення протиправними та з метою їх скасування, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що податкові  повідомлення - рішення № 0129610701 та № 0129620701 є необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, відповідно позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.
Задовольняючи вказані позовні вимоги суд виходив з того, що відповідачем не доведена правомірність застосування та існування актуальної нормативної грошової оцінки земельних ділянок сільськогосподарського призначення у сумі 27184 грн., яка була ним застосована при донарахуванні орендної плати та єдиного податку позивачеві у період 2021-2023 роки. Суд зазначив, що ані в акті перевірки, ані у відзиві на позов, ані у спірному податковому повідомленні – рішенні контролюючим органом не зазначено про застосування коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства під час визначення розміру орендної плати за 2021-2023 роки.
Щодо рішення про застосування фінансових санкцій № 13007/02-32-09-01/30809007, то суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування спірного рішення. Такого висновку суд дійшов враховуючи те, що ТОВ “Гніванський гранітний кар`єр” після 13.12.2022 року не мало статусу платника акцизного податку та акцизних складів, зареєстрованих у встановленому законодавством порядку, відповідно не мало права на зберігання пального, відповідно позивач не мав права на зберігання пального, що є порушенням ч. 1 ст. 15 Закону.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги відповідача щодо правомірності рішень від 12.04.2024 №0129610701, яким позивачеві донараховано грошове зобов`язання з орендної плати за землю у сумі 108 156 грн. та нараховані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 25% на підставі п. 123.2. ст.123 ПК України у сумі 27039 грн., загальна сума 135 195 грн. та № 0129620701, яким донараховано грошове зобов`язання з єдиного податку у сумі 34 249,5 грн. та нараховані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 25% на підставі п. 123.2. ст. 123 ПК України у сумі 8 562,39 грн., загальна сума 42 811,89 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов`язки платників податків, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VI (надалі - ПК України).
Відповідно до п. 288.1. ст. 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.
Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.
Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.
Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п.286.2 ст.286 ПК України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму плати за землю щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а надалі такий витяг подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.
Згідно п. 288.4. ст. 288 ПК України розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (крім випадків консервації таких земельних ділянок або визнання земельних ділянок забрудненими (потенційно забрудненими) вибухонебезпечними предметами).
П. 288.5. ст. 288 ПК України визначено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою за розмір земельного податку:
для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки;
для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області.
Не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.
Податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.
Згідно п. 286.1. ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є:
а) дані державного земельного кадастру;
б) дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
в) дані державних актів, якими посвідчено право власності або право постійного користування земельною ділянкою (державні акти на землю);
г) дані сертифікатів на право на земельні частки (паї);
ґ) рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв);
д) дані інших правовстановлюючих документів, якими посвідчується право власності або право користування земельною ділянкою, право на земельні частки (паї);
е) дані Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, визначеного у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Відповідно до п. п. 292.1.1. ст. 292.1. ПК України об`єктом оподаткування для платників єдиного податку четвертої групи є площа сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ і багаторічних насаджень) та/або земель водного фонду (внутрішніх водойм, озер, ставків, водосховищ), що перебуває у власності сільськогосподарського товаровиробника або надана йому у користування, у тому числі на умовах оренди.
Згідно п. 292-1.2. ст. 292.1. ПК України базою оподаткування податком для платників єдиного податку четвертої групи для сільськогосподарських товаровиробників є нормативна грошова оцінка 1 гектара сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ і багаторічних насаджень) з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного станом на 1 січня базового податкового (звітного) року відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом для справляння плати за землю.
П.п. 293.9.1. п. 293.9. ст. 293 ПК України передбачено, що для платників єдиного податку четвертої групи розмір ставок податку з одного гектара сільськогосподарських угідь та/або земель водного фонду залежить від категорії (типу) земель, їх розташування та становить (у відсотках бази оподаткування):
для ріллі, сіножатей і пасовищ (крім ріллі, сіножатей і пасовищ, розташованих у гірських зонах та на поліських територіях, а також сільськогосподарських угідь, що перебувають в умовах закритого ґрунту) - 0,95.
Як встановлено судом першої інстанції, між Тиврівською районною державною адміністрацією та позивачем 16.11.2012 року укладено договори оренди землі: № 204/3 про оренду земельної ділянки загальною площею 11,8764 га; № 207/3 – 14,8101 га, № 203/3 – 22.9384 га, № 206/3 – 10,4582 га, № 205/3 – 26,1244 га. Загальна площа орендованих земельних ділянок складає 80,2075 га.
На момент звернення до суду із цим позовом спору та розбіжностей стосовно площі орендованих земельних ділянок між сторонами немає.
У даному випадку, спірним моментом по цим податковим повідомленням – рішенням є нормативна грошова оцінка земель, за якою розраховується орендна плата та єдиний податок.
Так, позивачем у податкових деклараціях за 2021-2023 роки визначено нормативну грошову оцінку земельних ділянок у сумі 27 184 грн.
Під час проведення перевірки вказана нормативна грошова оцінка земель і була застосована відповідачем для розрахунку донарахувань по орендній платі та єдиному податку.
Ст. 18 Закону України “Про оцінку земель” нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.
Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться:
розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років;
розташованих за межами населених пунктів земельних ділянок сільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 7-10 років.
Згідно з ч.2 ст.20 Закону України “Про оцінку земель” дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
Згідно з положеннями ч.1 ст.1 ЗУ “Про Державний земельний кадастр” Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж.
З наведеного вбачається, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у відповідний період часу.
Колегія суддів звертає увагу на те, що висновки податкового органу базуються виключно на тому, що позивач не надав до податкового органу витяг з технічної документації із землеутрою про затвердження нормативної грошової оцінки або зміну нормативної грошової оцінки земельних ділянок, на офіційному сайті Гніванської міської ради та Держгеокадастру відсутня інформація щодо нормативно-грошової оцінки земельних ділянок у 2021, 2022, 2023 роках, тому під час винесення спірних податкових повідомлень-рішень податковим органом застосовано дані щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, які задекларовано ГДСП “Маянівське”, в розмірі 27 184 грн.
На переконання суду, зазначені висновки податкового органу є необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне.
Так з листа ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 18.12.2024 року вбачається, що для формування витягів з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельних ділянок сільськогосподарського призначення незалежно від форми власності використовуються відомості про загальнонаціональну (всеукраїнську) нормативну грошову оцінку земель сільськогосподарського призначення, яка затверджена наказом Мінагрополітики України від 16.11.2018 року за № 552 та набула законної чинності з 01.01.2019 року.
Відомості про загальнонаціональну (всеукраїнську) нормативну грошову оцінку земель сільськогосподарського призначення внесені до Державного земельного кадастру. При цьому розрахунок здійснюється в автоматичному режимі, а витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки формується і видається автоматично в електронній формі з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру на дату звернення.
ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області у вказаному листі також надані нормативні грошові оцінки деяких орендованих позивачем земельних ділянок у період 2023 року, які відрізняються від того розміру, на який посилається відповідач під час донарахування орендної плати. Крім цього, ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області також повідомило, що нормативна грошова оцінка земель, що відносяться до сільськогосподарських угідь з 01.01.2019 року по 31.12.1023 року не змінювалась.
Загальнонаціональна (всеукраїнська) нормативна грошова оцінка земель сільськогосподарського призначення була проведена на підставі постанова КМУ від 07.02.2018 року за №105 «Про проведення загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» та, як зазначалося, затверджена наказом Мінагрополітики України від 16.11.2018 року за № 552 і набула законної чинності з 01.01.2019 року.
Вказана оцінка землі проводилась відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 року № 831.
П. 23 вказаної постанови визначено, що оцінка проводиться з урахуванням строків, визначених частиною другою статті 18 Закону України “Про оцінку земель”.
Надалі 03.11.2021 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову за № 1147 «Про затвердження Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок», яка набрала законної сили 10.11.2021 року. До вказаної постанови є додаток 15, у якому вказана загальна нормативна грошова оцінка одиниці площі ріллі по Вінницькій області у сумі 27184 грн.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами по справі, що рішення органу місцевого самоврядування щодо затвердження технічної документації з нормативно грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення відсутнє.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем не доведена правомірність застосування та існування актуальної нормативної грошової оцінки земельних ділянок сільськогосподарського призначення у сумі 27184 грн., яка була ним застосована при донарахуванні орендної плати та єдиного податку позивачеві у період 2021-2023 роки.
Суд не приймає до уваги посилання відповідача на вимоги п. 286.4 ст. 286 ПК України, оскільки у цьому пункті мова йдеться про нововідведені земельні ділянки та новоукладені договори оренди землі.
Крім цього, згідно п. 289.1. ст. 289 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.
Суд зазначає, що ані в акті перевірки, ані у спірному податковому повідомленні – рішенні контролюючим органом не зазначено про застосування коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства під час визначення розміру орендної плати за 2021-2023 роки.
Додатково суд вказує, що, як вже зазначалося, розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди.
З п. 12 укладених договорів оренди земельних ділянок від 16.11.2012 року вбачається, що розмір орендної плати переглядається щорічно у визначених випадках. Але до матеріалів справи надані договори оренди без додаткових угод.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що спірні податкові повідомлення – рішення від 12.04.2024 № 0129610701 та № 0129620701 є необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню
Отже, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову є правильним та підлягає залишенню без змін.
З приводу висновків акту перевірки про порушення позивачем вимог ч. 1 ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі Закон), а саме зберігання пального з 01.04.2020 року по 30.09.2023 року без наявності ліцензії на право зберігання пального, колегія суддів зазначає наступне.
Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, спиртовими дистилятами, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального на території України визначає Закон України від 19.12.1995 № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального» (далі як і раніше - Закон № 481).
Відповідно до ст.15 Закону №481 суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.
Відповідно до ст. 1 Закону № 481 місце зберігання пального - визначене як місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та /або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.
Зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без змін його фізико-хімічних характеристик.
Ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються: підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету; підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву; суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі. Суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують.
Однак, Закон №481/95-ВР не визначає, що саме розуміється під власним споживанням пального, а так само, під поняттям «споруди», «обладнання», «ємності». При цьому, якщо загальні визначення понять «споруда» та «обладнання» є більш чітко окресленими, то поняття «ємність» таким не є і за загальним правилом охоплює абсолютно усі споруди, обладнання, резервуари чи інші пристрої, які мають щонайменшу місткість, до яких можна віднести і паливні баки автомобілів, обладнання, пристроїв. Тому застосування такого поняття в абсолютному значенні у Законі №481/95-ВР робить його вимоги непередбачуваними для суспільства, позаяк, кожен суб`єкт господарювання, який придбав пальне і використовує його, зобов`язаний отримати ліцензію на зберігання пального, що, однак, суперечить правовому змісту запровадження державою вимог щодо ліцензування діяльності зі зберігання пального, метою чого було, зокрема, підвищення контролю за обігом пального не тільки у розрізі суб`єктів господарювання, які займаються такою діяльністю, але й місць, на яких провадиться діяльність зі зберігання пального.
У зв`язку з тим, що Закон №481/95-ВР не дає чіткого розуміння, які саме місця слід вважати місцем зберігання пального, на кожне з яких суб`єкт господарювання зобов`язаний отримати ліцензію, колегія суддів вважає, що задля вирішення спірного у цій справі питання підлягають врахуванню норми ПК України, які надають визначення поняттям, пов`язаним з обігом пального, зокрема, й місць його зберігання.
Згідно з підпунктом 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України акцизний склад - це приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.
Не є акцизним складом, зокрема, паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої.
Відповідно до підпункту 14.1.6-1 п.14.1 ст.14 ПК України акцизний склад пересувний - транспортний засіб (автомобільний, залізничний, морський, річковий, повітряний, магістральний трубопровід), на якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий на митній території України.
Транспортний засіб набуває статусу акцизного складу пересувного протягом періоду його використання для: а) переміщення в ньому митною територією України пального або спирту етилового, що реалізується (крім пального або спирту етилового, що переміщується митною територією України прохідним транзитом або внутрішнім транзитом, визначеним пп."а" п.2 ч.2 ст.91 Митного кодексу України); б) зберігання в ньому пального або спирту етилового на митній території України; в) ввезення пального або спирту етилового на митну територію України, з якого сплачено акцизний податок або на умовах, визначених ст.229 цього кодексу.
Транспортний засіб, в якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий, право власності на які належить декільком розпорядникам акцизного складу пересувного, є декількома акцизними складами пересувними, кількість яких дорівнює кількості власників пального або спирту етилового, що переміщується та/або зберігається в такому транспортному засобі.
Транспортний засіб, в якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий, право власності на які переходить від одного суб`єкта господарювання до іншого, вважається іншим акцизним складом пересувним.
Не є акцизним складом пересувним: транспортний засіб, що використовується суб`єктом господарювання, який не є розпорядником акцизного складу та платником акцизного податку, для переміщення на митній території України власного пального або спирту етилового для потреб власного споживання чи промислової переробки; паливний бак транспортного засобу.
Системний аналіз наведених норм ПК України та Закону №481/95-ВР у їх взаємозв`язку дають підстави для формулювання такого правового висновку. Зберігання пального нерозривно пов`язане із наявністю у суб`єкта господарювання споруд та/або обладнання, та/або ємностей, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування (місця зберігання пального). Наявність у суб`єкта господарювання обов`язку з отримання ліцензії на право здійснення діяльності зі зберігання пального, яка опосередковується придбанням та використанням суб`єктом господарювання пального для задоволення своїх власних виробничих потреб при провадженні його господарської діяльності (не пов`язаної з метою отримання доходу від зберігання пального як виду економічної діяльності) залежить саме від наявності у суб`єкта господарювання місця зберігання пального, яке за своїми ознаками (характеристиками) відповідає визначенню «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», незалежно від того чи зареєстрований такий суб`єкт платником акцизного податку, розпорядником акцизного складу та/або наявністю підстав для реєстрації такого місця як акцизного складу.
Відповідно, у випадку, якщо наявне у суб`єкта господарювання місце зберігання пального відповідає ознакам, які ПК України встановлює як виключення з визначення «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», такий суб`єкт не має обов`язку отримувати ліцензію на право зберігання пального у такому місці.
Таким чином, для оцінки наявності в діях суб`єкта господарювання складу правопорушення у вигляді здійснення діяльності зі зберігання пального без отримання відповідної ліцензії, з`ясуванню підлягають місце та спосіб його зберігання, мета придбання, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей), обсяги споживання, закупівлі та обставини використання пального. Ці обставини складають об`єктивну та суб`єктивну сторони правопорушення. Сам по собі факт наявності «на балансі» у суб`єкта господарювання невикористаного пального не є достатньою обставиною для його кваліфікації як зберігання пального без отримання відповідної ліцензії.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду ввід 31.05.2022 у справі №540/4291/20; від 04.07.2024 у справі № 520/5841/21.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно акту перевірки, на території земельної ділянки за адресою: Вінницька область, Тиврівський район, с. Маянів розташовано три ємності для зберігання пального місткістю 24 м.куб., 10 м. куб., 3 м.куб., які перебували у власності позивача в період з 01.04.2020 по 30.09.2023. У цей період позивач отримував дизельне пальне та бензин з пересувних акцизних складів в місця зберігання пального та з цих міст здійснював заправку власних транспортних засобів. У видаткових накладних зазначений позивач, в товарно-транспортних накладних вантажоодержувачем пального вказаний позивач, пункт розвантаження - с. Маянів, лімітно-забірні карти також було оформлено ДСП “Маянівське”. На підставі вказаних документів відповідачем зроблений висновок, що пальне відвантажувалось і відповідно зберігалось у с. Маянів. Позивачем ліцензія на право зберігання пального не отримувалась у період з 01.04.2020 року по 30.09.2023 року.
Разом з тим, на спростування цієї позиції контролюючого органу в матеріалах справи наявні наступні документи: договір відповідального зберігання ПММ №1 від 31.03.2020 року з ТОВ «Гніванський гранітний кар`єр»; акти прийому передачі матеріалів за 2020 - 2023 роки, за якими позивачем повернуто з матеріального зберігання майно паливо дизельне; акти прийому - передачі паливно-мастильних матеріалів на матеріальне відповідальне зберігання за 2020 - 2023 роки, за якими позивач передав на матеріальне зберігання паливо дизельне; видаткові накладні на отримання палива дизельного; ліцензію на право зберігання пального зі строком дії до 28.12.2024 року, реєстраційний номер 02210414201900117 та на підставі цих документів позивач зазначає, що ним зберігалось пальне у ТОВ «Гніванський гранітний кар' єр», яке має ліцензію на зберігання пального та є розпорядником зареєстрованого акцизного складу уніфікований номер 1009996 за адресою м. Гнівань, вул. Соборна,85.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надані первинні, службові документи (шляхові, подорожні листи, товарно-транспортні накладні, накази про відрядження посадових осіб підприємства, на підставі яких здійснювався виїзд службовим транспортом за межі підприємства, документи щодо списання пального для заправки легкового службового транспорту), які б підтверджували перевезення паливно-мастильних матеріалів та витрати на його транспортування. Також не надані документи, які б підтверджували здійснення обліку прийнятого на зберігання пального, відвантаженого пального та його залишків на зберіганні у ТОВ “Гніванський гранітний кар`єр”.
Суд апеляційної інстанції вважає, що позиція суду першої інстанції щодо ненадання такого роду документів не спростовує факт укладення та виконання, укладеного між позивачем та ТОВ «Гніванський гранітний кар`єр» договору відповідального зберігання ПММ № 1 від 31.03.2020 року з ТОВ «Гніванський гранітний кар`єр», що підтверджується у тому числі відповідним документами про передачу ПММ на зберігання та отримання його від зберігача.
Посилання суду на вимоги пункту 44.6 ст.44 ПК України про відсутність вказаних документів у випадку їх ненадання є безпідставною, оскільки вимоги даної статті стосуються документів, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності. Натомість порушень вимог ведення звітності, щодо придбання, зберігання та використання ПММ, у період зазначений в акті перевірки, не зафіксовано.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ТОВ «Гніванський гранітний кар`єр» 28.12.2019 року отримало ліцензію на право зберігання пального № 02210414201900117 строком дії до 28.12.2024 року, його також було зареєстровано платником акцизного податку. На виконання вимог п.1 Порядку ТОВ «Гніванський гранітний кар`єр» (ЄДРПОУ 35558713) було зареєстровано в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового усі акцизні склади, розпорядниками яких воно було станом на 1 липня 2019 року за адресою Вінницька обл., Вінницький район, м.Гнівань, вул. Соборна,85:
Уніфікований номер 1009949 (Автозаправочна станція);
Уніфікований номер 1010554 (Автоцистерна);
Уніфікований номер 1010553 (Автоцистерна);
Уніфікований номер 1009996 (Паливний склад).
При цьому, відсутність в Єдиному реєстрі акцизних накладних інформації, щодо операцій відвантаження (повернення зі зберігання) з акцизного складу уніфікований номер 1009996, який був зареєстрований за ТОВ «Гаванський гранітний кар`єр», на адресу позивача не стосується діяльності позивача, а стосується виключно діяльності ТОВ «Гаванський гранітний кар`єр» і дане твердження суду не спростовує факт виконання сторонами договору відповідального зберігання, як і не покладає на позивача обов`язку нести відповідальність за неналежне зберігання ПММ.
Щодо посилання суду першої інстанції на те, що ТОВ “Гніванський гранітний кар`єр” після 13.12.2022 року не мало статусу платника акцизного податку та акцизних складів, зареєстрованих у встановленому законодавством порядку, відповідно не мало права на зберігання пального, відповідно позивач не мав права на зберігання пального, що є порушенням ч. 1 ст. 15 Закону, то слід звернути увагу на той факт, що порушення законодавства позивачем судом встановлено через призму порушень ТОВ «Гніванський гранітний кар`єр» законодавства, що регулює порядок зберігання пального. Прямого порушення вказаного законодавства позивачем судом не встановлено.
Колегія суддів вважає, що анулювання ліцензії ТОВ «Гніванський гранітний кар`єр» на право зберігання пального №02210414201900117 розпорядженням №109/Р/Л від 28.06.2024 року не доводить наявність в діях позивача складу правопорушення щодо здійснення зберігання пального без ліцензії, оскільки на момент укладення договору зберігання у зберігача були в наявності всі законні підстави для здійснення діяльності щодо зберігання пального (наявність ліцензії, акцизних складів, тощо).
ТОВ «Гніванський гранітний кар`єр» не повідомляло позивача у будь-який спосіб, щодо неможливості виконання умов договору зберігання, у тому числі про наявність вищевикладених обставин та продовжувало виконувати його умови.
Водночас, згідно вимог Податкового кодексу позивач не може нести відповідальність за протиправні дії свого контрагента.
Відтак, відсутні й підстави для притягнення позивача до відповідальності, встановленої нормою ч. 2 ст. 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального».
Суд першої інстанції надав невірну правову оцінку наведеним обставинам справи, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення №13007/02-32-09-01/30809007 про застосування фінансових санкцій у розмірі 500 000 грн.
З огляду на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що позиція суду першої інстанції ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог з прийняттям нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Враховуючи результат розгляду апеляційної скарги позивача та, виходячи із приписів ст.139 КАС України, апеляційний суд має стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області на користь позивача  судові витрати в сумі 18750 грн. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Гніванського дочірнього сільськогосподарського підприємства “Маянівське” ВАТ “Гніванський кар`єр” задовольнити повністю.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 12.04.2024 про застосування фінансових санкцій № 13007/02-32-09-01/30809007.
В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області на користь Гніванського дочірнього сільськогосподарського підприємства “Маянівське” ВАТ “Гніванський кар`єр” судові витрати в розмірі 18 750 (вісімнадцять тисяч сімсот п`ятдесят гривень) 00 коп.  
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст. 328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Смілянець Е. С.    Драчук Т. О.